Джъд Морган
Тайният живот на Шекспир

Превод от английски: Мария Михайлова, 2016

chitanka.info

На моите приятели от писателския кръг в Питърбъроу

1
Крал и не-крал[1] (1582 г.)

Събуди го бурята, но нещо друго го накара да се облече и да слезе долу.

Едно чувство.

— Татко?

Той отвори вратата на работилницата. Пробягна сянка.

— И ти ли не можа да заспиш, а, Уил? Точно така, точно така. Е, влизай.

Вътре горяха пет-шест свещи. Уил потрепери при мисълта за разхищението. Но баща му се нуждаеше от тази светлина, той го знаеше: от колкото се може повече светлина. Над къщата отново удари гръм, оглушително и близо. Бялото в очите на баща му проблесна като в очите на разтревожен кон, а по челото му лъщеше пот.

— Ех, много е душно тази вечер — каза Уил, имитирайки прозявка. — Да ти донеса ли чаша бира?

Баща му поклати глава.

— Стой си де, момче, стой си. Аз просто бях… — По риза, космат, той бродеше насам-натам, нервно докосвайки калъпа за кройки, ножовете, дървените щипки, после вдигна една ръкавица от тезгяха. — Просто преглеждах бодовете ти. Кръгъл бод? Според мен външен шев е достатъчен за това качество. Но все пак е доста спретнат. Ножницата също. Тези кантове, имай предвид, трябва да са по-усилени, ако… — Той подскочи от грохота на гръмотевицата, но Уил се престори, че не забелязва това, нито треперенето на големите ръце, които едва не изтърваха ръкавицата. — Много е влажен въздухът напоследък нощем, затова кожите бавно съхнат. Но утре една трябва да е готова. Носиш ли калъпите си? Приготви дузина яйца за обработката, не, да кажем, две дузини…

Гласът му пропадна в скимтене, когато небето изтрещя, полудя и разтресе капаците на прозорците, и Уил почна да говори, каквото му дойде, за да прикрие онова, което виждаше и което чувстваше.

— Боже, ако вали още дъжд, южният път пак ще стане на мочурище и търговията пак ще е слаба. А и чух, че трупата на лорд Хауърд е тръгнала от Банбъри. Имай предвид, че играчите винаги успяват да преминат. Освобождават коня и почват сами да влачат каруцата на гърба си. А пък и Ричард трябва да дойде от Лондон, ще язди в голяма кал. И все пак, може да се изясни. Стори ми се, че надуших вятър от запад тази ве…

— Изобщо не съм чул за каруцата на играчите.

През страха и срама в погледа на баща му наново се прокрадна острота. Уил сви рамене.

— Някой ми каза.

— Мисля, че те са ти казали. — Гръмотевицата отекна по-слабо. Баща му си позволи лека, смътна усмивка. — Играчите. Знам, Уил. Миналото лято, когато идваха, ти се измъкна и прекара с тях цялата вечер в „Лебеда“.

За един съкрушителен миг Уил пак стана дете, а четвъртитият показалец на баща му отново го мушкаше в гърдите: Виждам всичко съвсем прозрачно тук, моето момче.

— Да — успя да изрече той — така направих. Не исках да сторя нищо лошо…

— Но не ми каза. Значи, сигурно си знаел, че няма да одобря. О, въпреки че не ходя насам-натам, все пак чувам разни неща, Уил, имам си кой да ме осведомява. Толкова онеправдан човек като мен не може да мине без това. — Бурята беше стихнала; мирисът на дъжд изпълни въздуха като нероден звук. — Играчите са много свободомислещи, но все пак техният живот е разпасан, непристоен, разпилян дори и когато им ръкопляска някое величайшо благородническо име. Освен това насаждат безделие и безплодни мечтания. И сега се замисли, това подхожда ли на сина на Джон Шекспир?

Говореше нежно. Имаше мелодичен, дори красив глас: поне това не се беше променило.

— Ти отиде на представлението. Отначало, когато почнаха да идват…

— Това беше преди — отсече баща му. — Тогава бях най-висшето длъжностно лице. Аз бях човекът, който им издаде разрешителното. Беше мое задължение да гледам пиесата, за да съм сигурен, че в нея няма безчестия. Други времена бяха. Заемах висок пост — най-високият. Тези времена вече отминаха.

Той се огледа за бастуна си. Служеше му за авторитет, не за да се обляга на него: телесно беше достатъчно здрав. Но щом баща му вдигна бастуна, Уил си помисли, че сега вероятно може да го изтръгне от него или да го строши в коляното му, защото беше осемнайсетгодишен и дързък, а баща му беше потъпкан, спотайващ се човек… ако поискаше.

— Бурята отмира — каза Уил.

Докато подаваше бастуна на баща си, усети в другия му край готова да се отприщи мощ и видя змията. Хю, синът на производителя на малц, я беше намерил след училище онзи последен срок, преди Уил да бъде отписан, и я беше прибрал в една торба. Можеше да усетиш отчаяната мускулна сила през плата. Той срещна бащиния си поглед и обичта и омразата го сцепиха на две като ябълка.

— Ами тогава пуснете, сър.

Още един момент, Уил пусна бастуна. Бурята с мънкане се отмъкна на север, над Шотъри. Баща му избърса чело.

— Захладня — каза Уил. — Мисля да отида да поспя, татко.

— Чакай. Когато играчите дойдат това лято, Уил, искам да имаш предвид кои сме ние. — Той допря резбованата глава на бастуна си към устните. — Кое е името ни.

И в главата на Уил загъмжа онова, което не можеше да каже: името ни, никой вече и пет пари не дава какво правим — в града по-скоро ще се говори за пирона, паднал от църковната порта… Но това беше едно от онези неща, на които не обръщаха внимание и се правеха, че не съществуват, също като със страха от бурите.

— Надявам се, че никога не го забравям.

— И аз се надявам на това. И че ще го покажеш. Повече няма да се спотайваш по кръчмите с шайка жалки играчи, нали? Ти си мой син, мой наследник, а тези неща имат значение. Трябва да научиш какво е да си мъж. Искам да обещаеш, сега — и то доброволно. Това не е заплаха. Знаеш, че никога не си имал по-малко от обич.

„Винаги можеш да ме сразиш с обичта“, помисли си Уил. Нищо не прерязва по-дълбоко.

— Имаш думата ми, татко — каза Уил.

Но излъга и се зачуди дали е нечестивец, или по-скоро доколко е нечестив.

Не заспа. Гледаше дъжделивото зазоряване от прозореца на стаята си, докато баща му прекосяваше двора долу, за да провери провесените кожи. Тежка, отмерена и въпреки това видимо изопната походка: на пръв поглед човек би помислил, че е пиян, който опитва да се владее. Но не, общински съветник Шекспир, член на парламента на град Стратфорд, беше шествал така в процесиите към сградата на кметството, облечен в своите длъжностни одежди, предхождан от съдебни пристави с жезли, следван от обожаващо го момче.

Уил видя собствената си сянка около себе си върху дъските на пода, границите й и си помисли: това ще са моите предели, сега и завинаги.

Бурята не я събуди. Вече беше будна. Откакто настъпи огромната промяна, прекарваше по-голямата част от живота си нощем. И обърна съвсем малко внимание на бурята. Смутиха я дървото и ужасяващият скръбен вой, който се надигна след това.

Нощта беше нейна привилегия. Имаше време и място да мисли и чувства. Дори да диша.

— Станалото — станало и нищо не може да се направи — казваше Бартоломю през деня. — Кога ще започнеш да живееш? Боже, тази физиономия. — Огромните му рамене потръпваха. — Ох, тази твоя физиономия.

Тя настръхваше и пак се залавяше с преденето или месенето и се стараеше да няма физиономия.

Нощта започваше за нея към дванайсет часа. Обикновено Ан си лягаше веднага след вечеря — някъде около времето, когато Бартоломю взимаше каната и се затътряше към пивоварната — и за един-два изтощителни часа прелиташе през удивително подробни сънища, в които огромната грешка с всякакви великолепни средства биваше поправена. После се събуждаше, обличаше се и заживяваше в спящата къща.

Понякога палеше тъничка свещица, но обикновено докосването я водеше по-безопасно. Ходилата й усвоиха всички познания за дъсчения под, ръцете й като на лечителка внимателно пробягваха по скърцащата аларма на ламперията. Не се страхуваше да не обезпокои своите доведени братя или сестри, но често измъчваше себе си с образа на Бартоломю, мержелеещ се в тъмното, разрошен, надзъртащ, с врат като подпорен стълб. Щеше да любопитства какво, по дяволите, прави тя, че се влачи из къщата посред нощ. Щеше да настоява да му обясни. Брат й вярваше, вероятно с право, че всяко нещо може да се разясни и когато приключиш, сгъваш го и го прибираш в раклата.

— Той не ни чува — беше казал Бартоломю, когато краят на баща им приближи. — Така че няма значение дали му се говори благовъзпитано.

Брат й си беше излязъл, въздъхвайки, а тя поде отново. Разказа на баща си за смелата лисица, която дойде току до вратата на склада за провизии и й се озъби, за летните посещения на играчите в Стратфорд, за изкълчения глезен на Катрин. Баща й лежеше, измършавял, поемаше свирепи, изтощителни глътки въздух, а устата му се разтягаше в странни форми. Да, вероятно не можеше да чуе, но тя се опитваше да придаде някакъв смисъл на умирането. Раждането, беше заключила тя от наблюденията си върху семейството и съседите, представляваше развитие: от първите смътни признаци, през неопровержимата изпъкналост на корема, сериозната опасност от родилните болки и после, с късмет, чудото на новото присъствие в света. Умирането беше по-различно. Протичаше като безразборно изнасяне на вехтории от необитавана къща. Накрая то приключваше и единствено отсъствието оставаше да свидетелства за него.

Нощем, носейки се от стая в стая, посрещната тук-там от мириса на пчелен восък или от призрачното сияние на някой меден съд, тя можеше да счупи оковите на миналото. Защото всичко това щеше да си е същото, както преди година, преди две години: баща й просто щеше да си спи в леглото. Но илюзията избледняваше всеки път, когато приближеше вратата в края на западния коридор.

Това преди беше спалнята на баща й. Сега там спяха Бартоломю и жена му. По право и както подобава: преди болестта да го сгърчи и ослепи, баща й беше направил своето завещание и предначертал бъдещето — Бартоломю да е господар на Хюландс Фарм и глава на семейството. Но тази промяна я попари. Единствено с деликатна предпазливост беше намерила точка, достатъчно отдалечена от вратата, за да не се чува хъркането на Бартоломю, и достатъчно близо, за да събуди усещането за баща й. Оставаше там дълги, сладостни минути. И нямаше значение, че това бе също и стаята, в която беше умрял.

— Още се държиш здраво за него — беше й казал Бартоломю наскоро. — Даже искаш да си останеш вкопчена в смъртта му. — Да, той я разбираше. На Бартоломю не му липсваше усет. И тя усещаше, че вероятно е по-добродушен от нея. Беше поискала да задържи баща си дори когато от него не беше останало нищо, освен едно оцъклено издихание, подпряно с възглавници. — За бога, животът му вече е само нескончаема болка. Със сигурност е време да издърпаме подложката — заключи Бартоломю сурово и с хладен разум.

И освен това накрая го беше направил. Със срязващата отривистост на земеделец беше измъкнал възглавниците и главата на баща им клюмна назад, тупвайки безвъзвратно.

А после продължаваш нататък. Но след това й се струваше, че животът е като дъсчен мост с останали тук-там дъски. Някои от стъпките по него изглеждаха невъзможни.

Нощта беше нейният необходим позор. Знаеше, че това е лъжа; а във всяко друго отношение тя беше много взискателна към истината. Когато онзи ден Бартоломю я видя да топи лоени свещи, и каза: „Маргарет спокойно може да го направи, знаеш“ — тя трябваше да измисли извинения. Трябваше да каже: „Е, но тя не е така сръчна като мен — не оставя лойта да изстине достатъчно. За тези неща е нужно да се грижа аз, за да се води домакинството както трябва“. А всъщност каза: „Да, знам“. Истината за положението набъбна прекалено много; не можеше да се провира покрай нея. Тяхната мащеха, както си му е редът, беше господарка на фермата, а доведените й сестри можеха да вършат останалата женска работа — в края на краищата, тя самата ги беше обучила — така че в действителност тук за нея нямаше роля. Ето това имаше предвид Бартоломю.

И точно тук не я разбираше. Да, беше почти двайсет и шест годишна, възраст, на която повечето жени бяха омъжени или бързаха да се омъжат, вярно беше. Той предполагаше, че следователно тя сигурно отчаяно си търси съпруг. Погрешно я беше разбрал. Обясни на брат си кое е вярно, но умът му не можа да го побере.

— Недей да мислиш, че понеже Джордж Годън е вдовец, ще се втурне към първата жена, която може да вземе. Не и той. Джордж е здравомислещ, свестен човек и когато наистина си намери подходяща, ще подходи с цялата почит и уважение, които тя би желала — продължи Бартоломю, изследвайки, търсейки пристъпа на гордост или съмнение, които биха обяснили отказа й да погледне на приятеля му като на свой ухажор. Към края той се запъваше. — Бъди сигурна, Ан, той харесва как изглеждаш. Изключително много харесва как изглеждаш.

И това, че тя не искаше да се показва. Рядко виждаше собственото си лице. Мащехата й имаше огледало, но го криеше. Когато на Ан й се случеше да види отражението си, понечваше да извърне очи, сякаш е зърнала голота. Имаше хубостта на Бартоломю от злато и лед, но вместо онзи огромен натиск, който той упражняваше върху света, това лице не изглеждаше готово за нищо. Тя знаеше, че лесно се изчервява, но беше обезпокояващо да вижда как нахлува кръвта и как чертите й изглеждат създадени, за да отразяват мъничките болки и измъчващите въпроси.

— Ти имаш товар — беше казал веднъж баща й. — Красотата.

Но това беше баща й, винаги мил. Би разбрал дори — беше сигурна в това — тайната й женитба с нощта.

Но тази нощ, когато бурята громолеше по западните възвишения, тя усещаше слабо присъствието му. Направи грешка и се приближи твърде много до вратата на спалнята и чу не хъркане, а настоятелно ръмжене и скърцане. Съвзе се от това, като отиде до кухнята, свали любимата чаша на баща си, постави я до една чиния и само за момент го пресъздаде, седнал там, да яде своята скромна вечеря… Но само за момент. Преди да успее да я възпре, проникна мисълта, че скоро той напълно ще изчезне. И бързо се появи друга: че това е редно, че така би трябвало да бъде, а беше несправедливо.

Бурята я спаси. Пристигна изведнъж, сякаш направила гигантска крачка, гръмотевиците трещяха отгоре, светкавиците рисуваха студени синкави скици на стаята. Тя тихо отлости задната врата и застана на изтрития от стъпки праг, загледана през двора към ливадите отвъд. Още нямаше дъжд, но щом завалеше, щеше да цвърти. За късмет, сеното беше окосено. Можа да различи само едно петно на горната ливада — овцете се скупчваха една до друга в далечния край. Когато светкавицата удари дъба от другата страна на плевнята, й бяха нужни няколко секунди, докато схване какво се е случило. Имаше нещо почти потайно в онова, което видя, снижаващия се замах от ножа на убиеца, а после очите я заболяха от нажежената драсканица, а ушите й запищяха от шума, не толкова шум, колкото брадва, разсичаща слуха й. Тя премигна и потърка очи. Дъбът стенеше и се разцепваше, сякаш се осъществяваше чудовищно раждане. Сцепената част се разпукваше с пушек и грохот.

Другият шум достигна до нея на пресекулки. И той също сякаш нямаше никакъв смисъл: дълбоко стенание, провлачено и гръмко, отвъд възможностите на човешките дробове. Но въпреки това звучеше толкова човешки, че сърцето й се сви.

— Боже! Гледай само!

Бартоломю беше до нея.

— Да, страшно, нали? То ме събуди — бързо каза тя.

Стенанието се засили, умоляващо и настойчиво. Бартоломю въздъхна. Беше нахлузил панталони и пъхнал белите си боси крака в обувките, но не изглеждаше нелепо: никога не изглеждаше.

— Опасявам се, че това е петнистата крава, младата. Онази, която чака теленце. Да му се не види! — Челюстта му беше стисната. Една по една се спуснаха тлъсти капки дъжд и всяка си избра камък от настилката. — Иди донеси фенера, става ли?

И тръгна приведен към обора.

В кухнята, докато тя припряно се бореше с огнивото, слезе доведеният й брат Джон с прозявка и любопитен какво става. Даде на този вечен гладник пай с цариградско грозде и го прати обратно в леглото. Част от нея още се измъчваше от това нощно нашествие. Но тя знаеше, че нещо се е променило и скърцането на дървото сякаш отекваше в душата й.

В краварника Бартоломю изпълняваше гъвкав, кръжащ танц на предпазливостта около петнистата крава. Тя беше застанала особено, с приведена глава, от време на време правеше по някое замаяно полуобръщане като пиян човек по наклон и през цялото време издаваше тези ужасни звуци, които наподобяваха подивял глас. От лявата й предна четвъртина капеше кръв.

— Наранила се е в стената — меко каза Бартоломю. — Какво плашливо добиче. Спокойно, спокойно… Дай го по-близо. Сложи го тук долу. Гадост. — Той се дръпна, щом кравата развъртя голямата си тъжна глава. Дъждът пердашеше по покрива. Вътре нахлу студен въздух и сумтящият дъх на кравата избълва драконови струи в светлината на фенера. — Ах, да му се не види. Погледни й опашката, гледай. Ще пометне. Има лайна по нея.

Ан каза:

— Ветеринарят. Може би…

— Може би не. Кой ще се вдигне в такава нощ? Освен това… — Петнистата крава нададе нов, невъобразим стон, а вратът й се олюля, гъвкав и разкривен като на пепелянка. Бартоломю тревожно се дръпна назад. — Освен това се съмнявам, че сръчността му ще е от полза. Прекалено е рано, няма да имаме живо теле. Само можем да се надяваме, че лесно ще се отели и това няма да я убие.

По целия бут на кравата се виждаха конвулсии, а под опашката й се сви и зейна червено разкритие. Ан пристъпи по-близо.

— Братко, тя страда толкова…

— Стой по-назад, полудяла е. О, гадост. Нямам си и понятие какво прави един говедар. Таткова измислица. Овцете са за мен, те са жилави, с тях няма проблеми.

Пак проблесна светкавица и открои няколко ярки секунди от агонията на кравата. Звукът, който животното издаваше, изведнъж се промени. Стана вял, печален и простичък, не протест, а акомпанимент. От палпиращата й задница излезе нещо меко и хлъзгаво и тупна на земята.

Бартоломю отново внимателно затанцува.

— Ето го, дръпни се назад, Ан, остави я да го оближе. Виждаш ли! Ще се умори. Уф, вони. Ех, виж, не е можело да оживее.

Ан беше на колене. Прегънатото вързопче с меки крайници не помръдна. Тя се помъчи да не заплаче. Бурята мрачно блъскаше вратите и трополеше над главите им.

— Спокойно, спокойно… Малко кърви — но малко. Ще се оправи с божията воля. Сутринта ще пратя да извикат ветеринаря. Да ти се не види, добиче, замълчи вече, пометна и всичко свърши. — Бартоломю приклекна зад Ан и й хвърли бърз поглед. — Винаги си била дама. Кълна се, никой не би предположил, че си отгледана във ферма.

— Би трябвало да е ужасно — тя се бореше с гласа си. — Но гледай! Красиво е.

Брат й поклати глава.

— Красиво. Е, наистина никога не те разбирам, когато го казваш. Виж сега, тя отстъпва назад. Не е като да нямат никакъв разум. Не се бой, добиче, ще ти доведем бика и ще имаш друго теле. Сега искам парче зебло — това нещо ще е хлъзгаво.

— Какво ще правиш с него?

— Ще му взема, каквото мога. Нищо не струва, колкото възрастна крава, но кожата е нещо много ценно. Някои наричат тази на неродените телета хлъзгавица, от нея се правят фини ръкавици. Знам, че я внасят от Ирландия. — Той я изгледа за момент. — Защо, по-лошо ли е от кожа на убито животно?

— Не. Не, със сигурност. Само че… Бартоломю, недей да го провесваш за копитцата.

Той се поколеба, после сви рамене.

— Дааа, смея да кажа, че е зловеща идея. Освен това гаргите може да го докопат.

Прекосиха двора, където дъждът трополеше и дълбаеше локви, Бартоломю носеше увития товар, Ан — фенера. Тя го остави на пода в кухнята и запали поредната тръстикова свещ от него, а после още една. Потуши странното желание да потопи цялата къща в светлина.

— Оставих го в избата. По-хладно е. — Бартоломю влезе, изтръсквайки капките от косата си. — Боже, каква нощ. Старият дъб е разцепен като с брадва. Ех, утре трябва да повикаме търговеца на кожи, а също и ветеринаря. Проклет добитък, само неприятности.

— Не и търговеца на кожи. Татко продаваше кожите си на господин Шекспир в Стратфорд. Ръкавичарят…

— А, той ли? — Бартоломю направи физиономия. — Не, говори се, че е смахнат, несигурен човек, не е добре да си имаш работа с него в момента. Заради цялата онази история покрай търговията му с вълна, отиде на съд за нея. Чувам, че изобщо не мръдвал от вкъщи. Полуоткачен е, май се кланя на папата. Отрежи ми едно парче пача, става ли?

Ан умело боравеше с ножа. Месото въздъхна и тупна.

— Беше приятел на татко.

— Да, но татко вече не е тук.

Бартоломю се пресегна за подноса, който Ан му подаде. После погледът му попадна на масата, където бяха подредени чашата и чинията на баща им. Дълго ги съзерцава.

— Пача — каза Ан, подавайки сковано подноса.

— Мили боже! — Бартоломю седна, отмятайки глава назад, като я гледаше, сякаш я беше хванал да краде от него и искрено се мъчеше да разбере защо. — Божичко, Ан. Човек би помислил, че ти си неговата вдовица.

Вместо мащехата й — полусляпа и болнава в своята спалня. Някога извънредно тлъста, тя изведнъж легна покосена също като удареното от светкавица дърво и така вече две години. Сякаш абсолютно всичко, което Ан беше пожелала да й се случи, когато баща й за първи път доведе тази жена у дома, лицемерно изчервена, накрая се беше сбъднало. Както се оказа, Ан не е трябвало да се бои. Не беше изгубила от обичта му. Още беше на първо място, докато…

— Не. Само че трябва да правя помен и за двете ни.

Гневът, обагрен с вина, я заля, гнусен и отвратителен, сякаш беше изкрякала някакво богохулство или се беше омърсила.

Бартоломю заби нож в пачата и замислен, задъвка. Бузите му бяха леко зачервени.

— Колко тъжен правиш живота си. Трябваше да се омъжиш за Джордж Годън. Няма да има много такива възможности. Годините минават, Ан, минават. А и тук ти не си доволна, нали? Какво има? Заради Бела ли? Надявах се, че може да се спогаждате горе-долу добре.

Ан се замисли за жената на Бартоломю, колко е мека, усмихната и закръглена, как може спокойно да говори за джанките, за болестите на децата, за водата, кипяща в тенджерата, и така до безкрай. По-скоро й завиждаше. И понякога й се приискваше да побегне от нея към най-далечния хоризонт.

— Доволна съм, Бартоломю, съжалявам за това, което току-що казах.

Това, изглежда, го раздразни. Избута подноса настрани.

— О, ще пратим да повикат господин Шекспир, ако искаш, Ан. Без съмнение го виждаш като изпълнение на татковите желания. Но ти можеш да нагодиш всякакъв смисъл към това, нали знаеш, защото сега той е в гроба и не може да отговаря за себе си. Достатъчно ясно си го спомням. Беше като цяло добър, честен човек: прекалено отстъпчив и мек понякога и опасявам се, че и двете му жени го водеха за носа, но какво да се прави — беше смъртен като всички нас. — Той стана и се протегна. — Отивам пак да си легна. Най-добре и ти направи същото. Не знам защо ти трябва да бродиш насам-натам нощем. — Вдигна чашата на баща им и я остави на полицата. — Не всички мъже са като татко, Ан, така стоят нещата.

„Знам го“ — помисли си тя, но то потъна в огромното подземие на неказаното.

След като Бартоломю си отиде, Ан застана на вратата, загледана в дъжда, вдишваща свежестта му. После излезе навън под капките. Искаше да види удареното от светкавица дърво. Искаше да даде живот на онова теле. Дъждът я намокри до кости: косата й се разпръсна около лицето, дрехите й прилепнаха към тялото, съприкосновението с тях й тежеше настойчиво. За миг се изпълни с копнеж да е вещица, да произнесе заклинание и да види как теленцето се размърдва. Застана под ударения дъб. Изглеждаше осакатен, въпреки това — вечен. Спомни си, че веднъж, като момиче, се покатери на него — само веднъж. Просто не беше обичайно за нея. Докато се мъчеше да слезе, видя как баща й разтревожено се усмихва. „Ех, не ти подхожда да си мъжкарана“ — каза той. Беше прав. Но пък поне само веднъж изпита ободряващия ужас да си в безизходица там горе, далеч от земята и да си мислиш: аз го направих и това е погрешно и опасно, но съм жива.

Когато съобщението пристигна, Уил работеше, изрязваше една кожа в двора. Забеляза, че когато ножът се закачи и проби, потрепна така, сякаш се бръснеше. Беше ли време да си пусне брада или мустаци като някои от бившите си съученици? Прекалено често обаче мустаците бяха нещо жалко и проскубано като паяжина от тавана, усукана в метлата на слугинята.

Трябва да научиш какво е да си мъж.

Съобщението беше от една ферма в Шотъри. Кожа на мъртвородено, рядко срещана, деликатна.

— Малко се търсят толкова доброкачествени стоки по тези места — каза баща му, поглеждайки над рамото на Уил. Брадата му имаше същата форма като закривения нож. — Все пак, иди да видиш. Кажи шест пенса или нищо. — Това означаваше, че може да вдигне до девет пенса. — Предай моите почитания на господин Хатауей. Много обичах баща му. Ех, Ричард Хатауей, ето че имаше един добър човек, разбирай го, както искаш.

Напоследък често говореше с този настойчив, оскърбен тон, сякаш някой му противоречеше.

До вратата на конюшнята за Уил се закачи Едмънд, най-малкият от братята му. Двегодишен, жилав, шумно неоспорим, Едмънд се вкопчи за крака му и ревна.

— Тихо, ей сега се връщам — утеши го Уил. Ставаше все по-малко вероятно детето да умре и Уил си позволяваше постепенно да се привързва към него. Но от своя страна, Едмънд проявяваше страстна и необикновена привързаност. — Идвам си, идвам си ей сега.

Дрехите на момчето бяха оплескани с тор по краищата. Джоан дойде, шумна и въздишаща.

— Гледай, гледай каква мръсотия. Майка ще ни нахока. Не биваше да му позволяваш.

— Ей сега се връщам, тихо… Опитах да се измъкна.

— Ела, маймунке! — Джоан отскубна Едмънд и го вдигна. — Какви сълзи само! Целият си в сополи. Виж, виж как тичат хубавите пиленца… — Тя се намръщи на Уил над мъхестата, непокорна главица. — Боже, кълна се, когато и да излизаш, все едно си мисли, че никога вече няма да те види.

— И все пак винаги се връщам — каза Уил, докосвайки мократа гореща бузка на Едмънд — нали?

Докато пъхаше крака си в стремето, стори му се, че чува Едмънд, отнесен обратно в къщата, да казва със странно примирение като възрастен: „Не“.

Кобилата потрепна, започна да се мята и излезе от двора с крачка настрани, мразеща Уил върху гърба си. Когато я яздеше Гилбърт, беше кротка. Проникновението на животните и невръстните. Уил, който не беше ездач, се справяше с нея, както се справяше с живота. Намери начин да се занимава с нещата, които ненавиждаше и към които нямаше склонност: научи се да ги върши добре.

Снощната буря беше изпълнила канавките до преливане и повърхността на „Родър стрийт“ беше на шест инча под водата. Три кряскащи момчета играеха футбол с издута жаба.

— Уил! Добра новина! — пресрещна го господин Фийлд, щавачът, водейки натовареното си магаре.

Лицата им бяха измъчени. Уил задържа коня.

— Ричард се прибра. Слава богу. Късно снощи, вече го бяхме отписали. Пет нощи по ужасните пътища.

— Слава богу!

Този път Уил говореше искрено.

— Още спи. По-късно трябва да дойдеш да го видиш. Майка му вдигна врява като го видя как изглежда. Каза, че в Лондон е станал жълт като пергамент. Но той преуспява. Чрез труд преуспява. Безделието — каза господин Фийлд, насочвайки пръчката си към едно от пищящите момчета — виж до какво води. Съветът трябва да направи нещо. Прекалено са разхайтени. Чираци да тичат насам-натам след вечерната камбана, да крещят и да се бият. Баща ти кога ще почне пак да идва на събранията? Гръбнак, ето какво липсва.

Привикнал да мисли два въпроса напред, Уил лесно избегна този.

— Татко ще се радва, като разбере, че Ричард се е прибрал благополучно. Той често го споменава. Минавали ли сте по пътя за Шотъри? Бива ли го?

Ричард се беше върнал. Яздейки, Уил предпазливо допусна мисълта да блесне пред него. Миналата зима беше попаднал на таралеж, заспал в заплетен трънлив шубрак зад бунището. То беше сгряно от оживлението в гнилата материя и таралежът също беше топъл. Уил успя да го докосне, използвайки отворената си длан. Знаеше за меките иглици. Знаеше, че той ще избере момента да се размърда и да оживее.

Лятото наближаваше и играчите скоро щяха да дойдат. По прасците му плисна кал, но небето беше цялото едно бездънно синьо угризение, пристъпът на невъздържаност беше изчезнал; ливадите се къпеха в светлина, а дърветата бяха натежали, клюмнали като пияни от мокрите листа, и всичко, което Уил виждаше и помирисваше, напомняше за играчите, че е време да изтрополят със своята покрита каруца на съблазънта по стратфордския мост. Време да се събуди.

Но баща му поиска това обещание от него, и то обещание на дело, не само на думи. И ръкоделието да съшива двете си същности една за друга почваше да надвишава неговата сръчност. Усещаше силно опъване и скъсване.

Мина край двата бряста, кобилата надменно шляпаше между плаващите купчини боклуци, и тръгна по пътя за Шотъри.

Това е Уил, както бихте могли да го видите, ако бяхте един от двете хиляди жители на Стратфорд, свещар или шивачка, поглеждащи от тъмния фон на лампериите през решетката на прозореца към яркото лято навън. Най-големият син на господин Шекспир, възседнал кон — жалка кранта, но е късметлия, че го е задържал след тези неприятности с парите. Уилям, за повечето Уил, брат на Гилбърт, Джоан, Ричард и Едмънд; осемнайсетгодишен, кокалест, с гръб, издължен като на белка. Взел е нещо от хубавия външен вид на баща си, но не е толкова широкоплещест и силен: издължено лице, правилен нос и брадичка, от която устните изглеждат леко вдадени навътре. Добро държание — наистина изискан младеж, както всички ще се съгласят: не само пуританите в града като господин Фийлд се оплакват от ругаещите, пиянстващи, непочтителни млади. Прави по някое случайно отклонение, но е гордост за баща си, общо взето; не се е обвързал като негов чирак, но здраво упражнява занаята. Няма неприятности около него.

А после вероятно отместваш поглед.

— Какво? А, това ли. Бързо дойде — обърна се господин Хатауей разсеяно към Уил.

В голямата кухня на Хюландс Фарм беше като панаирен ден: вътре имаше поне дванайсетима, влизаха и излизаха. Внушителни гласове. Господин Хатауей също беше внушителен, рус, от ушите му стърчаха косми, сякаш беше натъпкан със слама. За ръкава го дърпаше поотраснало момиче.

— Какво, Маргарет? Имам си работа за вършене…

— Джон изяде пая. Последното парче…

— Да ти се не види, момче, казах ти да не крадеш храна. Като искаш, ще помолиш. — Без сериозно насилие, мимоходом, господин Хатауей плесна свитата глава на едно момче, което нададе свиреп вой, и се обърна към двама ратаи. — Сега, къде прокапа дъждът? И колко чувала съсипа? Ами покажете ми де, покажете ми. Един Господ знае защо трябваше да идвате двамата да ми съобщавате. — Той изтика мъжете към вратата с по една голяма ръка на гърба на всеки, така че двамата заподскачаха като танцьори, после замахна с ритник към кокошка, която се беше вмъкнала да кълве трохи от закуската. Във всичко това имаше нещо непредубедено. Гладкото светло лице не предполагаше човек с поначало зъл характер. Уил долови следа от прокиснал дъх и разпозна нощен пияч, за когото сутрините бяха мъчително възраждане. — Бела, когато намериш оная слугиня, питай я защо не отива в стаята на мащехата, след като бедната жена я вика вече от един час. — Той се обърна пак към Уил, смръщен от внезапното припомняне. — Сър, моля да ме извините. Човек трябва да се раздели на двайсет… Ан! Ан ще ви покаже трупа, ако позволите. Идеята беше нейна.

От огнището се отдели жена. Уил беше идвал тук и по-рано, преди няколко години, с баща си, да купува кожи по времето на стария фермер. Познаваше младия господин Хатауей, колкото да си кимат на пазара. Но не различаваше жените от това голямо домакинство; а тази изобщо не я беше забелязал; може би защото тя единствена беше в състояние на неподвижност.

Уил се поклони.

— Господарке Хатауей.

— Не съм господарка — каза тя.

Уил се поколеба на ръба на извинението. Но беше заговорила информативно, със следа от усмивка, сякаш поправяше детинска грешка. Обърна се и го поведе към избата.

Докато Уил изучаваше трупа, тя остана на разстояние и наблюдаваше. Усети хлад у нея, макар и не насочен към него, не съвсем. Въпреки че дори каменната изба беше затоплена от лятото, жената сякаш обитаваше зимата, сякаш погледът й падаше върху замръзнал сняг и небе, което нямаше да просветлее дълги месеци наред.

— Кравата оживя ли? — попита той, отмахвайки торбата.

Беше виждал животни — мъртви, одрани, заклани, още от малък: неприятното чувство не липсваше, но беше слабо.

— Да, само това имаме за вас. — Накара го да изглежда алчен за още. — Бурята снощи я подлуди и роди преждевременно. Чу ли бурята?

— Наблюдавах всичко.

Тогава тя се обърна с несигурен поглед, сякаш Уил криеше нещо зад гърба си. Красотата й го поразяваше малко по малко. Беше прекалено свенлив, за да задържи тази мисъл, понеже тя беше жена и не можеше да я проумее. С момичетата разменяш откровени облещени погледи и през цялото време си наясно, че и те като теб не знаят нищо. С нея Уил стоеше в основата на огромно стълбище. Но умът му дръзна да отдели някои нейни елементи: формата на лицето, силата му ведно с финеса и деликатността; прозрачната мека кожа на тила й и как цялата кожа, която можеше да види, беше такава.

— Какво ще дадеш за… за телето?

Не съм господарка. Но беше упълномощена да сключи сделката, така изглеждаше.

— Девет пенса — каза той.

Тя наклони глава и щом той сложи парите в ръката й, го остави. Походката й беше съвършено безшумна. Тръгвайки след нея, Уил смътно долови ароматно раздвижване. Във въздуха се усещаше отпечатък като върху възглавница, от която наскоро се е вдигнала глава.

В двора пристегна вързопа към седлото. Кобилата, надушила своя товар, потръпна и се задърпа, докато Уил я извеждаше през портата.

На половината път надолу по пътеката от фермата той чу вик.

— Почакай! Моля те. — Беше поруменяла от тичане или от нещо друго. Уил видя ръката си сграбчена, монетите — силно притиснати в нея. — Ето! Промених решението си. Не го взимай!

Той помисли за момент, че това е някакво странно усъвършенстване на пазарлъка.

— Наистина, няма да вземете по-добра цена, ако…

— Не това ме интересува. — Тя допря трепереща ръка до слепоочието си, за да отметне освободилите се златни кичури. — А дали е правилно, а това някак си… не е правилно. Когато брат ми заколи прасе последния път, събрах кръвта в кофа. Обработих месото, изчистих го и го ядох. Беше в реда на нещата. Но това теле е нещо, което никога не е било. Погрешно е и изкривено да се прави нещо от него. — Задави я ридание. Тя се извърна, покосена, изглеждаше, сякаш ще падне. — Искам да отменим уговорката, това е всичко. Изцяло. Толкова е горещо, заради жегата, нищо повече. Умолявам те, не ме гледай.

— Ужасно горещо е и ще ти призлее. Ела! Влез под сянката.

Жалостта му вдъхна смелост. Хвана я за ръката, заведе я под едно дърво и завърза кобилата за нисък клон.

— Не е това — каза тя, сякаш на себе си, облегна се на ствола, поглеждайки нагоре. Зеленината оцвети мокрото й объркано лице. — Мили боже, но ако го върна обратно, брат ми ще ме помисли за глупачка. Каквато съм — голяма глупачка. Не знам какво да правя.

Не толкова сълзите. А защото знаеше, че той ги е видял, сигурно това мразеше тя, мразеше до смърт и то го подтикна да говори. Думите можеха да създават и да отменят създаденото.

— Животното е мъртвородено, да, преди да му е дошло времето — бързо каза той. — И следователно, без съмнение, е нещо, което никога не е било. Но всичко, което никога не е било, е също и нещо, което е могло да бъде — а такова нещо предполага повече съществуване от мен или теб, защото има хиляди потенциални съществувания, а ние имаме само онова, с което сме били родени. От всички тези възможности кое може да е по-удивително от преобразяването? Не в някакви си ръкавици. Ръкавиците от такава кожа са толкова фини, казват, че можеш да ги побереш в орехова черупка. Кой би предположил, че от клетата, жалка мъртва плът може да излезе толкова въздушно творение? Ръкавици от съня на фея. Ти няма… не можеш да ги носиш, за да ти стоплят ръцете. Не, не, ще ги сложиш през горещниците, за да охлаждат ръцете ти.

Издържа погледа й — изпитание за него, защото никога не успяваше да гледа дълго някого в очите, това винаги го съкрушаваше.

След малко тя поклати глава.

— Моля за извинение — каза сдържано. — Никога не съм мислила… Нищо не знам по тези въпроси.

Но очите й бяха сухи.

— Вземи парите. Това е честна покупка — отвърна той и й подаде монетите върху отворената си длан. Следващите му думи го свариха неподготвен. — Защо каза, че не си господарка?

Тя вдигна очи към него. Беше с половин глава по-висок, но тя гледаше надолу и младостта му потрепери върху тялото, сякаш се беше озовал с голи рамене, без риза.

— Говорих, без да мисля — каза тя. Взе монетите от ръката му, без да я докосва. — Ти никога ли не го правиш?

— Нека помисля по този въпрос.

Тя не се усмихна, но Уил видя усмивката като една от онези хиляди възможности на неродените неща.

— Не аз съм господарката на Хюландс Фарм. А мащехата ми. Или жената на брат ми, докато тя е болна. Само това имах предвид. Аз съм — как се води? — жена под свое собствено управление. — Тя разстла полите си, огледа се, премигваща и наблюдателна, около себе си като човек, завърнал се от дълго пътуване. Сестра, а не съпруга на сламения фермер. Същият светъл цвят. Това нищо не променяше, разбира се. Тя беше и жена, и Уил усети, че използва това срещу него като колар, който съсредоточава мускулите си на поводите. — Държах се много глупаво за телето. Моля те, забрави всичко по въпроса.

— Не е нужно да го нося вкъщи — каза той, високо и настоятелно, сякаш тя вече много се беше отдалечила. — Ако желаеш, бих могъл… бих могъл да го погреба някъде.

— Какво ще кажеш на господин Шекспир?

— Ще кажа, че съм огледал трупа и не е ставал за нищо.

— Ами за парите, които си оставил? — Тя поклати глава. — Освен това не бих те карала да лъжеш баща си.

Той едва не изрече: „Баща ми е изтъкан от лъжи“. Но всъщност не можа да каже нищо. Думите бяха излетели от него и бяха свършили своята работа като ястреба, стрелващ се към плячката от китката на соколаря. Качулката отново се спусна. Сега тя пак беше царствената господарка на Хатауей, а Уил отново беше сведен до незадоволителна плът и ниско се поклони, докато тя го напускаше.

Тихо му каза:

— Благодаря.

Вникна в нейните мисли: никой не видя това, никой не ме видя. Само един младеж. Никой не видя.

Бенджамин. Името, с което често кръщават сина на по-стар баща. Дете на моята възраст.

„Но защо — питаше понякога Бен сянката на мъртвия си баща — защо изобщо чака толкова дълго? Защо слабините ти не се раздвижиха да ме направиш, когато беше млад? Тогава можеше да ме видиш как пораствам — поне да ме видиш роден — а не да отиваш в гроба, след като едва от месец съм бил в утробата.

А най-вече можеше да нямам втори баща.“

Беше вечер с ожесточена буря над Уестминстър, през осмата му година, когато за първи път разбра за работата с раздвижените слабини и какво се получаваше от това. По онова време ходеше, когато успееше, в малкото енорийско училище на „Сейнт Мартинс Лейн“. В този конкретен ден — вторият му баща беше в настроение за бой — Бен реши, че когато свещеникът звънне с камбаната, няма да се прибере вкъщи. Един от съучениците му, като го видя, че се разтакава, му предложи да дойде у тях. Затова, вместо да хукне по оплисканата с кал „Странг“ между говедата и каруците, той последва своя приятел из лабиринта от вътрешни дворове и тесни улички зад „Сейнт Мартинс“. Момчето каза, че родителите му няма да са там — баща му беше бръснар, а майка му — пастирка на крави, но сестра му, добави той с особен поглед, щяла да е вкъщи. Бен можел да види сестра му.

В една стая на горния етаж над обора Бен видя. Момичето беше около петнайсетгодишно, смугло, с големи гърди, обикновено. То се кикотеше над рамото на мъжа, който, в началото си помисли Бен, се опитваше някак си да я убие, като я удуши, докато е полугола. Мъжът, изглежда, нямаше против, че момчетата гледат. Той им намигна и коментира хода на действията. След като приключи, пристегна бричовете си, видя изумлението на Бен и му даде кратко обяснение.

Тогава кога, попита Бен, щеше да излезе бебето? Мъжът се разсмя. Никога, ако му провърви: вярваше, че майката си знае работата и е дала цяр на момичето. Преди да си тръгне, мъжът хвърли един фардинг[2] на пода. Той се търкулна. Момичето с кикотене се наведе да го търси.

Беше отблъскващо, но все пак познание, следователно — ценно. И дори му помогна да разбере загадката на своя втори баща. При когото, разбира се, той все пак трябваше да се прибере тази вечер и който го би още по-безжалостно, че е закъснял.

След като пастрокът му тръгна за кръчмата, Бен попита: защо?

— Защо изобщо трябва да имам втори баща?

Майка му го изгледа, премисляйки. Очите й бяха големи и кротки, но останалите й черти изостряха лицето й: понякога изглеждаше като двама души едновременно. Изглежда реши, че Бен е дете, на което може да се казват тежки неща.

— Заради парите, Бенджамин. Когато баща ти умря, ни остави без пари.

— Защо? Всичките ли ги беше похарчил?

— Нямаше какво да харчи. Издръжката на свещеника умира с него, а той нямаше имот. О, някога имаше, но го изгуби по времето на кралица Мери. Тя върна папските ритуали, но Джонсънови не поискаха да ги спазват. За кратко баща ти даже лежа в затвора.

— Добре е — отвърна Бен — да идеш в затвора за това, в което вярваш.

— Така мисля и аз — каза майка му, неподвижна, след момент на мълчание. — Но ето затова имахме нужда от пари, когато той умря. Повече, отколкото можех да припечелвам с моята игла. Жената не може да се справя сама в тоя свят, Бенджамин, освен ако не е от сой. Дори и тогава е трудно да си пробиваш път без закрила. В мой интерес, а и в твой трябваше да се омъжа повторно. Не защото копнеех за ленени чаршафи вместо конопени. Не! А за да сме в безопасност.

И Бен разбра. Дотолкова, не повече. Да се омъжи отново — това добре. Да се омъжи за него — за Робърт, недодялания, покрит с тухлен прах, глупав Брет — не чак толкова добре.

Веднъж, когато пастрокът му се умори да замахва с каиша и седна да се прозява и да разтрива мускулите на ръцете си, Бен каза:

— Още щом порасна достатъчно, ще ти отвърна, да знаеш.

Пастрокът му се ухили.

— Тоя ден още не е дошъл.

— Ще дойде обаче.

Пастрокът му сви рамене. Беше тежък мъж, с дебели устни и безцветни очи.

— Ще дойде, вярно. Също както и смъртта ни, момче. Също както и смъртта ни.

Не и моята, помисли си Бен. Възнамеряваше да живее вечно и не можеше да си представи някой да съществува с друга цел.

Това, което видя над обора, му даде по-устойчиви представи за много неща. Майка му беше по-силна жена от онова бедно идиотско създание и все пак тя беше жена. Бен наблюдаваше, когато пастрокът му изпадаше в любовно настроение и тя се смаляваше в неговата прегръдка, дърпайки се леко на целувките му.

— Горкото пиле, кʼво правиш? — гукаше той. — Тази вечер имаш цяло море от мъка на челото. Ще дадеш ли да я прогоня с ласки, а?

На тила му имаше две точно очертани рулца плът като някакви сладкарски изделия. Бен наблюдаваше как пръстите на майка му ги галят.

Конопени чаршафи или ленени, нямаше значение.

Затова той обърна на следващата страница от Библията. Не й беше отдаден — освен на четенето, а това беше единствената книга в къщата. Книгите бяха ценни и скъпи. Енорийският свещеник пазеше своите заключени в един сандък в класната стая. Бен можеше да вземе назаем някоя от него, но трябваше да се спечели благоразположението на свещеника, обикновено простиращо се до деликатни, сладки момченца, а Бен беше обикновен. Един ден, уверяваше се той, щеше да има книги. Щеше да живее сред тях ден и нощ. Това беше единственото му желание. И въпреки че свещеникът не го харесваше на външен вид, признаваше, че Бен е най-добрият ученик, на когото някога е преподавал.

И така, Бен жадуваше за бъдещето си отвъд мрачния сив отрязък от Уестминстър, където пушеха пивоварни и продавачите на риба непрекъснато държаха главите си приведени над окървавения тезгях. Тук вторият му баща стоеше доста високо, понеже беше майстор зидар на тухли. Отвъд „Черинг Крос“, където се издигаше помпозният Лондон, както лордове, така и заможни граждани строяха къщи с новата, луксозна тухла и Робърт Брет беше зает да им служи. Той имаше чирак. Последният се беше оказал лош, избяга, стана прекупвач на крадени вещи и накрая го обесиха, но новият вдъхваше надежда, издържаше на побоите му и определено сам щеше да стане майстор, когато изтечаха седемте му години чиракуване.

А и в семейството имаше естествен приемник.

Никога — моля ти се, боже, никога. Бен трябваше да осъществи своето бягство. Учене, учене, учене. Постоянно си го внушаваше. И зимата, след като видя кикотещото се момиче, тази благодат се спусна над него. Свещеникът дойде у тях, за да види майка му, докато пастрокът му беше на работа.

— Уестминстърското училище?

— Мадам, сигурно сте мислили за това. Честно казано, той знае всичко, което знам и аз. И в кралството няма друго място, което да го превъзхожда. Моят покровител Бъргли го надзирава; кралицата има специално отношение към него. Това е най-доброто, което можете да направите за момчето.

Бен седеше смълчан. Никой от двамата не го гледаше: свещеникът — защото не го намираше за привлекателен, а майка му — защото не мислеше за него, а за някой друг.

— Цената — каза тя.

— Понеже се намирате много близо, имате предимство. Може да живее вкъщи, вместо на пансион. Да, ще трябва да му осигурите принадлежности за писане, книги и свещи. Те са скъпи, но определено си струва. И след една година ще може да се кандидатира за стипендия. — Свещеникът подсмръкна. — Това изключително много ще промени перспективите му, мадам. Накрая дори университетите може да се окажат възможни.

Майка му седна и се замисли. Бен се измъкна — да повръща в дъното на двора, повръщаше от голямото желание.

Не беше съвсем наясно как го направи майка му. Когато за първи път му съобщи, че ще посещава Уестминстърското училище, каза, че средствата са били осигурени от познат свещеник на покойния му баща в негова памет. Пастрокът му определено не искаше да отдели тези пари. Клатеше глава над плана, не можеше да види ползата от него. Но пък изобщо не можеше да види и ползата от Бен — докато не достигнеше възрастта за чирак.

Що се отнася до майка му, Бен си мислеше: „Мога да й простя всичко заради това“.

Сега започва светът. С такава тържественост Бен за първи път пристъпи в просторната класна стая. Беше препълнена и шумна и вонеше до таванските греди, а той се нареждаше долу, сред тези с най-скромен произход, гражданчетата, местните момчета, които идваха само през деня, със съзнание за грубите си обувки и разръфани връзки; а директорът вилнееше и пердашеше. Но Бен знаеше, че ще се наслаждава на всичко. Латинския вече го обичаше; сега се появи по-странният гръцки — трябваше да го пребори и надхитри.

— Много момчета отначало смятат гръцкия за труден — усмихна се учителят Камдън[3]. — Но аз преди никога не съм виждал човек, който да чувства удоволствие от трудното.

С Уилям Камдън, помощник-учителят, имаха идеално разбирателство и дори близост. Той нямаше нищо общо с енорийския свещеник: беше замислен млад мъж с издължен нос, а в кафявите му очи липсваха коварство и желание. Търпеливо наглеждаше четирийсет кралски ученици в тяхното шумно спално помещение, преди да се оттегли в своята стая отгоре и да работи над книгите, докато зората не изгасеше восъчната му свещица.

— Нашата родна история! — Това беше неговата страст. — Британия — земята, легендата и истината. Тук са стъпвали римляните, Бенджамин, и много земеделци обръщат монетите им със своите плугове; а из западните ни графства има гигантски кръгове от камъни, положени от човешки ръце, за които не знаем нищо. Древните са се гордеели със своята история и ние още се учим от тях. Може би на свой ред ще бъдем модел за бъдещите епохи. Такива са проучванията ми. Не съм чак толкова суетен, че да ги смятам за значими. Но ако мога да положа дори едно камъче върху пътя на идните поколения…

— Искам да правя същото — избухна Бен.

Учителят Камдън пак се усмихна.

— Е, хайде, остави ми поне моята област на изследвания.

— Не същото. Нямам това предвид. Това, което искам… — Можеше ли да го каже? Да, на този човек можеше; този човек заличаваше всяка мисъл за свистящия каиш и дебелия врат. — Искам да бъда най-начетеният мъж в кралството.

И учителят Камдън се поколеба само за миг с вдигнати вежди, преди да кимне.

— Стремеж, достоен за похвала. Но какво смяташ да правиш със своята начетеност?

Бен отправи поглед към съучениците си: глупавите говореха високо, грозните се присмиваха на себе си, за да разсмеят красивите. Съглашения и потребности. Той чу един фардинг да се търкаля по дъсчения под.

— Ще накарам хората да се чувстват по-добре — каза Бен.

[1] „A King and No King“ — трагикомедии от Якобинската епоха на Франсис Бомон и Джон Флетчър. — Б.пр. ↑

[2] Фардинг — старинна английска монета. — Б.пр. ↑

[3] Уилям Камдън (1551–1623 г.) — английски историк, представител на „школата на антикварите“, топограф. — Б.пр. ↑

2
Недоволството[1] (1582 г.)

— Сега отново съм жив — казва Уил, разлиствайки страниците.

Не иска да се смее или да плаче, не точно: чувства се на ръба на някакво трето изразяване, превъзхождащо и двете.

Намират се в простичката, изметена, благочестива гостна на семейство Фийлд, леко замаяни, но не толкова пияни, колкото искат. Уил вечеря тук и вече благочестивите, облечени в черно, стопани господин и госпожа Фийлд са се оттеглили, изкачвайки стълбите до тяхното легло, предупреждавайки да внимават със свещите, и ги оставят сами. Допускайки, че Уил и Ричард имат още много да си говорят.

Приятели от училище, те бяха разделени през последните три години, понеже Ричард отиде в Лондон като чирак на печатар. Неговият майстор беше заминал на лечение в провинцията и беше дал на Ричард двуседмична почивка. На вечеря пиха слаба бира, но сега на масата Ричард слага скрита бутилка с нещо изискано от Лондон до друго негово, съвсем различно съкровище.

— Бих донесъл повече. — Ричард е дребен, смугъл и набит, малко се е променил, откакто ходеха на училище. Сякаш е взел решение относно порастването. Коленете на Уил се трият в църковните пейки и нищо не му е по мярка. — Но успях да събера само толкова в торбата си. Е, отпечатъкът е блед, цялата партида мастило се оказа отвратителна — мислехме да го продадем, но си имаме репутация, знаеш. Този залежа. Хубав е, но никой не го купи. А онзи, не знам какво стана. Получи се нещо като гънка, когато го притискахме, така че се наложи да попълваме думите в средата на всеки ред. Той е…

— Това правя аз — казва Уил, лаком, замислен, груб като дете.

Разкошен подарък са тези неподвързани листове от печатарската работилница, повредени или непродадени. Шега за чираци. Груба хартия с неподрязани краища, общителна на пипане като кожата. Уил е прочел всичко в Стратфорд: всички книги, заети от училищния директор, балади и прокламации, купени в панаирните дни. Огледалото на истинското разкаяние. Хартията мирише, въобразява си той, на Лондон, претъпкан и горещ. Играта на продавача на индулгенции. Той вдига поглед, замаян.

— Майсторът ти печата пиеси?

— Не много. Най-често ги смята за боклук. Е, опитай това вино. Мадам Вотролие ми го подари.

— Охо!

— Не е охо. Никакво охо за него. — Ричард налива: перлите в течността бълбукат. — Да знаеш, тя е великолепно създание. Французойката, Уил, е жена от съвсем друга класа — начинът, по който се държи… Наслаждавай му се, човече, не го изгълтвай.

— Латински — Уил разлиства страниците, потъвайки и изплувайки от думите. — Да му се не види, забравил съм. Кой падеж е това?

— Аблатив. — Ричард се покашля. — Така, виж, запазих го, защото печатаме малко латински. А пък си и пиян. Майстор Вотролие наскоро се сдоби с патент да печата Овидий. Метаморфозите. Помниш ли ги? Красота.

— Помня ги.

Думите върху страницата избледняват и вместо тях Уил вижда последния си ден в стратфордското граматическо училище: шеги, ръкостискане, кратки речи. Учителят стои на подиума си — мрачен, не казва нищо. Баща ми има нужда от мен у дома, сър. Наистина, никой не споменава, че нещо се е объркало — че Уил, който винаги е изпреварвал всички, сега трябва да напусне, когато със сигурност би могъл…

— На колко години е? Твоята мадам Вотролие?

— Не е моята мадам Вотролие. Не знам. По-голяма е. Жена. — Ричард отпива от виното си, после се пресяга и обгръща Уил през врата. — Съжалявам, Уил. За училището. Мътните го взели, това, което се случи, е срамота.

Често общуваха така в онези времена — лежаха, докато четяха, подпрени един на друг, във високата трева. Сега жестът, изглежда, не оправдава очакванията. Уил потупва Ричард по тесния гръб.

— Няма значение. Справям се много добре. — Отдръпват се, болезнено усмихнати — Ричард си сяда обратно в Лондон, Уил — в Стратфорд. — Какво стана с твоята лютня?

Стреснат, Ричард тръсва глава.

— Някъде на горния етаж е. Не я занесох в Лондон. Няма време за това, по цял ден работя, Уил, от ранни зори до мрак съм на пресата, по триста коли на ден, иначе майстор Вотролие ругае чак до Дявола в Ада. А после взимам една восъчна свещица и уча до полунощ. Къса ли ти се сърцето?

— Мъничко. Иди я донеси.

— Ще събудим старите.

— Тогава ще излезем отвън. Има луна. Долу до моста, помниш ли?

И така, с лютня, бутилка и гарафа набързо се измъкват, леко задъхани и развълнувани — въпреки че последна тръпка трезвеност подръпва Ричард:

— Това значи, че ще оставим вратата незалостена…

— Забравяш, че сега си в Стратфорд, а не в големия порочен град — казва Уил. — Тук нямаме крадци и убийци. А само лицемери.

Развеселени, че са извън къщи, в меката нощ, че се хлъзгат надолу по торфения склон до последната подпора на Клоптън Бридж. Живот в тъмното: жабите скърцат като панти, една нощна пеперуда слепешката се блъсва в ръката му. Облягайки гръб на хладния камък, за момент Уил е доволен дори само, че прегръща лютнята, че усеща изразителното й тяло. Наследство е от прачичото на Ричард, някога иконом в дома на един лорд; беше научил Ричард да свири, а той на свой ред — Уил, така че двамата можеха да изсвирят дузина песни, всичките изпълнени със сълзи и жестоки господарки. Пръстите му търсят припомняне по струните. Внезапно се замисля за жената от Хюландс Фарм, за отвесната линия на главата и тънката й шия: за лебеди и сребърни бокали, за неща, съвършено изработени.

— Настрой я, за бога, настрой я — изръмжава Ричард. — Вторият чифт изцяло е разстроен. А и най-тънката струна. Звучи като свинче в прасило. По-добре е.

Сълзите мои погледни,

щом жал сърцето ти не трогва…

— Как продължава?

Щом жал сърцето ти не трогва,

сълзите мои погледни,

които вечно тъй изгарят и смъдят.

Във огън се погубвам, а ти си все студена…

— „Които вечно тъй горят и парят.“

— „Във огън се погубвам, а ти си тъй студена…“ Да му се не види. Звуча като десет свинчета. Преди знаех тази песен и насън да ме бутнеш.

— Не си се упражнявал. И ти казах, човече, пиян си.

Уил укротява струните.

— Е, така ли е, Ричард? Въздишаш, гориш и искаш да умреш в нозете й?

— Защо питаш мен?

Смях, но лунната светлина открива тревожен проблясък в очите му.

— Вече си лондончанин. Сигурно е различно. Сигурно… сигурно има жени, много жени…

— Страшно много жени, от всякакви прослойки, да. Могат да се видят, често им се възхищаваш. Но аз съм чирак и се подразбира, че ще се държа добре. Трябва да живея чисто. И не мога да се женя, докато не ми изтече срокът. Това е.

— Разбира се… но какво ще правиш, ако убийствената стрела те улучи, ако един поглед те порази и ти остави рана, за която няма лек?

— Така става само в песните и сонетите — изръмжава Ричард. — Освен това в Лондон е по-вероятно раната, за която няма лек, да те порази в слабините. — Казва го с насмешка, но Уил осъзнава, че е докачил пуритана у него. Ето че си го връща. — Уил, още ли не си се хванал да чиракуваш при баща си?

— Не. Но, бог ми е свидетел, живея чисто като всеки чирак.

— Нямах това предвид. Хората… хората се питат за него. Татко казва, че още не идва на събранията на съвета. Някои смятат, че се страхува да не го арестуват за дългове. На миналото заседание дори са му опростили данъка в полза на бедните. И все пак сигурно едва ли е изгубил толкова много? Още търгува…

— Е, изглежда, знаеш, колкото мен. Смяташ ли, че ми се доверява? — Уил оставя лютнята на тревата, за миг си представя как я вдига високо и я строшава. Не е добра постъпка, но поне ясно се тълкува. — Две години минаха оттогава, продаде и последното от собствеността на майка ми. Несъмнено сенките на родствениците й в Ардън са ридали заради това, но мисля, че повечето кредитори останаха доволни. Какво е станало? Не знам. — „И това би бил най-големият срам за баща ми, мисли си Уил, ако разбера.“ — Предполагам, че е мамил. Беше се издигнал много високо и всичко беше направо прекрасно — дори подаде молба до Хералдическата палата за герб. Джон Шекспир, джентълмен. После внезапно престана да говори за това. Знам, че се е опарил от търговията с вълна. Вероятно е имало и други злощастия… Ричард, мислиш ли, че е възможно човек да е обречен на нещастия? Природата и обстоятелствата да се срещат при него с такава мощ, с такава мрачна прецизност, че да няма изход? — Долита друга нощна пеперуда и кацва на ръкава му: улавя я в шепата си. — Той може да прави, каквото си иска. Но да няма изход.

— Езическа представа. Уил, шушука се, че баща ти се придържа към старата религия.

— Само се шушука? Хайде де, това е Стратфорд, където крещим злите си нападки над рибния тезгях.

Уил пуска пеперудата на свобода.

— Уил… той папата ли поддържа? Да, знам, не бива да питам. И все пак го уважавам, независимо от истината, уважава го и баща ми, въпреки че сме засегнати по различен начин. Боя се само за теб.

Уил избухва в толкова гръмогласен смях, че Ричард скоква.

— Извинявай! О, няма защо да се боиш. Повярвай ми.

Старата религия? Може би. Майка му понякога се обръща към Пресвета Богородица и от време на време тя и баща му се молят насаме заедно. И това подозрение често витае във въздуха напоследък. Уил е чувал за онези призрачни мъже, които слизат на сушата от Рим и джобовете им са пълни с католически произведения, бродят из страната, ходят от къща на къща. Не е трудно да си представи, че баща му е почувствал симпатия към това. В дните на своята слава той беше обществена личност, вършеше в името на кралицата светски и протестантски дела. Сега, като отхвърлен, спокойно би могъл да потърси закрила в горчивите утешения на отхвърлените. Всяка човешка ръка е против мен — а ако не е, ще я накарам да бъде.

— Благодарен съм за това. Защото точно сега е голям въпрос, Уил, голям въпрос е.

— Твърде голям за отговор. Някъде зад него е този бог, заради когото изгарят хора или заради когото човек пожелава да го изгорят, и проклет да съм, ако мога да ги разбера. Пиян съм, не ми обръщай внимание.

— Има хора, които, излизайки от университетите, говорят така. — Тонът на Ричард е огорчен и отмерен. — Атеисти или нещо такова. Трябва да внимаваш.

— Никога не съм правил друго — разсмива се Уил. Но истината остава: той не може да си представи, че живее или умира заради бог. В състояние да си представи почти всичко друго, Уил чувства това като провал, който потвърждава подозрението му за себе си, че е лековат човек. Сложи го върху везната на простосмъртните и тя едва ще потрепне. — Що се отнася до чиракуването при баща ми, той го иска, аз — не, и така я караме. — Донякъде истина. „А самата истина е, мисли си Уил, че той иска да съм него. Да изживея живота му отново, само че този път…“ — Ще видим. Но пък ти, когато станеш лорд — кмет на Лондон…

— И ще стана — Ричард се надига и сяда, напрегнат и важен. — Не целя нищо по-малко. Може и да ме мислиш за безполезен глупак…

— Не, не, не те мисля. Ако го виждаш, значи можеш да го достигнеш. Ако не можеш… ако не бива да бъде видяно, тогава…

— Какво?

— Трябва да го измислиш може би. — Той тръсва глава, откъсвайки се от прекалено изпитателния поглед на Ричард. — Стани, Ричард. Лорд — кмет. Заради Стратфорд. Донеси ни слава на нас, забравените тук. Бог ми е свидетел, тая стара дупка има нужда от това.

— Наистина ли го мислиш, Уил?

— В този момент това мислех. Ще го мисля и след час, кой знае? — Уил поне се опитва да бъде честен. — И утре сигурно?

А после пак засвирва и запява гръмогласно, за да изтрие онзи поглед от лицето на Ричард, да удави нотката, която чу. Жалостивата нотка.

Никога вече не можеше да е същото. Въпреки това Уил и Ричард прекараха доста време заедно по време на престоя на Ричард. Разхождаха се из полята и разговаряха и приятелят му изгуби своята столична бледност. А когато Ричард разказваше за Лондон, Уил внимаваше да не слуша всепоглъщащо, да не задава твърде много въпроси: да не позволява на картините прекалено да оживяват. Държеше се с него като с пациент, болен от треска. Златарските работилнички, проблясващи една след друга, мечтан запас на някой зъл дух; а после набитите глави на екзекутираните по Лондонския мост, дворовете с бикове и насъсканите кучета, пазарът „Смитфийлд“ — целият в тояги и кръв; а после младите ухажори, които се упражняват в стрелба с лък из Муурфийлдс в росната утрин… Да, пулсът му е леко учестен, но не е толкова зле. А после книгопродавците, опасващи църковния двор на катедралата „Свети Павел“ — пристъпи зад табелите на „Бялата хрътка“, „Червеният бик“ и „Зеленият дракон“, попадай на печатни коли и свитъци хартия, а после — подозрителните улички на Шордич, споменати от Ричард с гримаса, защото тук наскоро бяха изникнали театрите, а джебчиите и уличниците, тълпящи се с множеството под флага и звуците на тромпета… Сега пулсът беше трескаво оживен, а пациентът — в опасност. Уил насочи разговора към състоянието на реколтата.

Ричард вечеря със семейството на Уил само веднъж. В дните на своята слава Джон Шекспир беше забележителен домакин: винаги има място на неговата трапеза, няма нужда да носиш свой нож, подай пълненото свинско и пухкавата бяла питка. Сега рядко идваше гост. Известно време бащата на Уил беше спокоен, сърдечен, говори с Ричард за лондонската търговия и лондонските занаяти, докато не изпадна в унило мълчание и се вторачи в пламъка на свещта. Майка му с нежност се безпокоеше за чумата и за крадците, спотайващи се из тесните улички. Джоан отначало се втренчи, преглътна и пламна цялата, напомняйки на Уил колко много се е променил неговият приятел: винаги благоприличен и любезен, сега изглеждаше с вкоренена увереност, спокойно изслушваше, чупеше хляба с тънките си, елегантни пръсти. Но докато стане време да поднесат пържения ябълков десерт, погледът й се беше променил. Джоан беше тринайсетгодишна, учеше се на презрение и Уил я видя да докосва горната си устна, имитирайки как Ричард гали своите зачатъчни мустаци.

— Той е хубаво подобие на мъж — прозя се тя след това — но няма нужда чак толкова да важничи. Само защото има някакъв си кръстник пуритан с лице като цигулка, който можа да го уреди да чиракува в Лондон. Те винаги се грижат един за друг. — Вирнатата й брадичка и блесналият поглед приканваха Уил да бъде циничен с нея: често го правеха. Но Уил отвърна с умерена лоялност, отказвайки да чуе и дума против Ричард. Защото, ако го направеше, можеше да разкрие колко много му завижда. Завистта щеше да изскочи с гръм и трясък, ръмжаща и с капеща от челюстите пяна.

Уил прочете по два пъти всички книги, които Ричард му беше донесъл, а когато не ги четеше, носеше думите в себе си и се ползваше от тях по същия начин, по който, предполагаше той, пуританите се ползваха от духа, а папистите — от вярата. Един път направи грешката да чете на работния тезгях. Не чу баща си да се приближава.

Не толкова, че баща му хвърли книгите на пода, а начинът, по който ги хвърли: със сумтене и бутане, както поправящият пътя избутва камъните. Напомняне. Нямаше нужда да казват нищо.

Щеше да е по-лесно, разбира се, да не го обича. Обичта на Уил към майка му беше простичка; само предявяваше права над теб, както жаждата те кара да пиеш. Обичта към баща му беше като болест или като рана. Не можеше да си отдъхнеш от нея; тя трябваше да стигне до някакво решение.

Уил беше отишъл да изпрати Ричард рано в една гореща юлска сутрин. Ричард щеше да пътува със стратфордския превозвач, младият Уил Грийнауей, който наследи работата от баща си. Ах, точно както трябва да бъде. С тях пътуваше и един търговец от Лиймингтън за по-голяма безопасност. Конете с окачени дисаги потрепваха с уши заради досадните мухи и изглеждаха опечалени. Не искаха да тръгват на път за Лондон. Искаха вечно да пасат на ливадата до конюшнята. Уил и Ричард стиснаха ръце, после запристъпваха от крак на крак, докато Грийнауей затягаше въжетата, а семейство Фийлд припяваха набожни съвети. „Младите, помисли си Уил, не ги бива в приветствията и сбогуванията. Усещат тяхната неискреност.“

— Не се сетих — каза Ричард най-после. — Можеше да вземеш лютнята ми. Татко, нека Уил вземе лютнята.

— Не, не, не мога — настоятелно отвърна Уил.

Нямаше представа защо.

— Уил, ако някога ти… — каза Ричард и внезапно млъкна с печален, изненадан поглед като спящ, който се събужда и вижда, че говори. — Бог да е с теб.

Малко след като ездачите се изгубиха от поглед, Уил откри, че върви без причина надолу по „Ууд стрийт“. Един прозорец с трясък се отвори и върху каменната настилка се изсипа грозна пъстроцветна помия. Отворената порта на някакъв двор му показа мускулеста слугиня, скубеща жива гъска, чиито крака бяха завързани към гърба. Слугинята не се справяше добре, кръв опръска бялата купчина в краката й. Беше създание с лице като луна, но на него се появяваха симпатични трапчинки, щом стисваше малките си перлени зъбки, отбивайки съпротивата на крещящата гъска. Някой мъж щеше да забележи красотата й; иначе мушкай и нескопосано дърпай, мислейки, че ще се справиш. Вероятно, помисли си Уил, той можеше да продължава така вечно: да говори със заобикалки, да се разтакава, да наблюдава. Вероятно щеше да се получи — нескопосано да скубе живота.

Но накрая обърна крачките си към вкъщи, сякаш правеше избор. На „Хенли стрийт“ къщата на Шекспирови се възправяше просторна, солидна и непристъпна. Няколкото процепа в плочите на покрива не можеха да го отрекат: тук живее заможен човек. Слънчева светлина, озаряваща облаците, проникваше през прозорците на горните етажи като лукави, шарещи очи.

След лятното заслепение ламперията от тъмно дърво вътре го накара за момент да опипва наоколо, сякаш с вързани очи. Майка му привършваше печенето.

— Ще ти липсва Ричард, струва ми се — каза тя.

На носа и едната й буза имаше брашно и щом целуна Уил, остави малко върху него като символ на нейното разбиране или като знак. В работилницата при баща му имаше някой, говореше за цената на пигментите: бъз, индиго, брош.

— О, но що се отнася до броша… — мърмореше баща му.

Джоан подаде глава вътре: кога за последно са сменяли тръстиковите рогозки. По-миналия четвъртък. Не, чакай, не толкова отдавна. Брош. Усещане за начеващия ден: обърни тръстиковите рогозки, ще изкарат още. Обърни новия стар ден. Той се замисли за пясъчния часовник в църквата, все същите зрънца изтичаха отново и отново. Тази мисъл предизвика у него особена паника. Главата и стомахът му сякаш си размениха местата, сякаш пясъчният часовник на неговото същество е бил обърнат.

Като че ли теглен от инстинкт, Едмънд препречи пътя му на ярко светналата врата.

— Къде отиваш?

Уил направи скок като дъга над него и се приземи, затичвайки се. Тичаше, както — стори му се — никога преди не е тичал: не както когато правеха състезания с приятелите от училище, не както когато крадоха плодове от овощната градина на лудата госпожа Харис и тя прати своите мастифи след тях — никога не беше тичал така, коленете му почти докосваха гърдите, въздухът разкъсваше дробовете му. Лица кривяха устни, докато проблясваха край него, но той чуваше само помпането и изтръгването на собствения си дъх. При „Клоптън Бридж“, още тичащ, той метна жакета си над главата и го запрати, продължи тежко да крачи, останал по подгизнала от пот риза, ухилен безжалостно и мрачно срещу слънцето, изтривайки солените капки от веждите и миглите си. Сухите като камък коловози на селския път дращеха глезените му, опитвайки се да ги усучат и счупят. Жълтеникавокафяви ниви, натежали за жътва, обграждаха обагреното му полезрение. Стратфорд се губеше зад него, а някъде напред, близо, оттатък следващото, трептящо от жегата, възвишение бяха конете и ездачите, поклащащите се дисаги на път за Лондон…

Обаче всичко беше само безбрежно, напразно блещукане. Само заглъхването на дишането му, болезненото шляпане на забавящата се крачка: истината, суров любезен родител, го блъскаше, докато той се клатушкаше в жегата, а гърлото му клокочеше. Жалко, едва ли можеше да стигне конете. Вече доста далеч от своята енория, де юре той беше скитник. Ако ги настигнеше, нямаше да е по-различно: в това имаше само чудато безразсъдство. Не можеше да стигне толкова далеч. Уил чу тихи, презрени стонове да излизат от него, като стъпи накриво и се препъна, а твърдата зелена земя, внезапно връхлитаща, сякаш задвижена от панти, се хлопна в бузата му.

Известно време можеше единствено да лежи — със сърце, блъскащо в гърдите, и собствената му глупост, беснееща в ума. Най-малкото изглеждаше вероятно едно от двете неща да го убие там, край пътя: стори му се някак справедливо.

Бучащите му уши доловиха смътно тропот на копита и гракащи колела.

— Проспи го, това е начинът.

— Милостиви боже, откога трябва да е почнал с пиенето човек, че да се просне по лице още преди обяд?

— От предната нощ, разбира се.

— Чакай, виж, той е полусъблечен. Мислиш ли, че са го ограбили?

Уил се надигна да седне и се покашля. Когато видя изрисуваната кола, заля го чувство на подло облекчение. Трупата на играчите най-накрая пристигна. От всички хора на света, помисли си той, те най-малко щяха да го сметнат за нелеп.

Един се приближи. Лицето му беше ореховокафяво, износените му дрехи бяха побелели от прахоляка на пътя: опърпано плашило. И все пак, онова нещо в походката, в гласа му:

— Ранен ли си, приятелю?

Уил поклати глава.

— Почивам си — задъха се той. — Малко почивка върху добрата божия земя, сър.

— Помислихме, че си готов да те погребат в нея. Лошо ли ти е? Отпусни глава за момент. Непоносимо горещо е.

— Да продължаваме. — Раздразнителен глас зад него. — Да не сме вече селски полицаи? Остави го… Божичко! Не те ли познавам?

Уил вдигна поглед към синьо-сивкавите очи и споменът изведнъж осмисли високата стройна фигура. Тауни. Джак Тауни. Той беше основният женски играч на трупата, която посети Стратфорд миналото лято. Тогава Уил дълго разговаря с него в „Лебеда“ след представлението, черпеше го питиета и му беше трудно да повярва, че този смайващ човек, който променяше света, е на неговата възраст.

— Господин Тауни. На вашите услуги, сър!

Светлите очи на младежа примижаха.

— Познавам те. Уил Кой беше. Боже, да. Това е наш почитател, приятели. Когато бях с хората на лорд Странг, този симпатяга ни почерпи прилична бъчвичка ейл, кълна се, а после ни издекламира собствените ни реплики. — Тауни сграбчи Уил за ръката и го дръпна да стане на крака. — Още си в Стратфорд, а, Уил? Мислех, че бленуваш за по-хубаво място. Целият си омазан с пот, какво толкова си правил? Предполагам, че е заради жътвата и разни такива. — Тауни махна презрително. Беше лондончанин, спомни си Уил. Помнеше го и как игра откраднатата булка на разбойник, храбра и опечалена. Искаше ти се да скочиш на сцената и да паднеш пред нея. — Ела, стани и яхвай нашата колесница; зверовете ще го понесат.

— Не, не, няма нужда…

— За да угодиш на мен тогава. Щукнало ми е да съм раздавач на благосклонност. Естествено, ще ми мине.

Уил седна на опашката на каруцата. Над главата му тигани и халби се полюшваха заедно със сценичния реквизит: шлемове, корони, знамена, меча кожа. През един дамски воал му се хилеше човешки череп. Джак Тауни вървеше до каруцата и оплакваше краката си.

— Мътните ги взели вашите селски пътища. Все едно са ме били с пръчка по ходилата. Е, как я карате в Стратфорд, а, Уил? Тежички ли са кесиите на съгражданите ти, молят ли се за представление? Всъщност имахме мизерен сезон — и ако си говорим искрено, приятелю — Тауни леко повиши глас — това е една жалка трупа в сравнение с последната ми. Имаме най-окаяния шут. Като имаш предвид, че Нел е още тук, гръмогласният Уилям Нел, помниш ли го?

С глас, сякаш проговаряше вековен дъб, лъвски глас, с лекота преодоляващ тлъстините.

— Той играеше лидийския цар.

— Да, да, никога не се отказва да играе цар, повярвай ми. Но когато трябва да царува над мен… Трябва да помни, че аз само играя жената. — Тауни се усмихна, внезапно, студено: беше като нещо, което човек не трябваше да вижда, кама в чекмедже. — Да де, може да играе роли. Но характерът му е съвсем друга работа. Не можеш да играеш и да живееш на едно и също място. Преградите, Уил, здраво ги заковавай. Боже, изглеждаш направо изтерзан. — Той се пресегна и отметна лепкавата, потна коса от челото на Уил. — Какво си правил! Не си се вихрил край пътя и не си набутал горкото момиче в канавката, когато ни видя да приближаваме, нали?

— Не, гонех една фея — каза Уил. Не знаеше, че може да говори толкова рязко, отсичайки мига като глава на кокошка върху дръвника. — Но не можах да я стигна. Ей такива, селски щуротии.

Тауни дръпна ръката си.

— Имаш нужда от нещо за пийване. Друг начин да кажа, че аз имам нужда от пийване. Припомни ми кое е най-доброто тук — ейл, сайдер? Ще си поделим сметката.

— Ейл, но аз не мога. Трябва да работя.

— Зарежи работата. Зарежи всичко, защото ние вече сме тук, Уил, и носим малко красота. Единственото нещо, без което не може да се живее. — Тауни подскочи и се метна до Уил, изви се назад, за да рови в купчина одеяла върху пода на каруцата. — Не е ли така, подлого? Надигай се, мързеливо копеле, другите цяла нощ сме вървели. — Дочувайки стенание, той добави и един чевръст юмрук. — На ти, жив ли си сега?

Огромно розово, сипаничаво лице с дребни очички като парче шунка, набодено със скилидки чесън, се надигна, хленчещо и разкривено, и запремигва към тях.

— Нашият шут. Човек би предположил, че стъпва на сцената само за да ни разсмее, но точно този е в противоречие с природата. Красота, сладости, това носим, а?

— Върви на майната си!

Шутът се прозя, надигна се и седна, като се чешеше.

— За него това е изключително остроумие — каза Тауни, потупвайки Уил по коляното. Уил отказа да погледне тази издължена, костелива и изразителна ръка. Само дажби, помни, оскъдни порции: потискай апетита. — Прав съм обаче, нали? Ама, разбира се, можеш да живееш без красота — като прасе в кочина, тоест. Живот като протяжен, тежък, пиянски сън без сънища.

— Звучи идеално — каза шутът, оригвайки се дълго и мелодично. — Кой е това?

— Това — отвърна Тауни, тупвайки Уил по рамото — е моят добър приятел Уил от Стратфорд. Уил… Не, не ми подсказвай, мамка му, имам памет. Уил Шекспир, синът на ръкавичаря. — Той отправи към Уил леко неспокойна, ликуваща усмивка. — Нали? Или пък беше на обущаря?

— Не, вярно си запомнил — каза Уил твърдо и сухо, думите убиваха в устата му като крайшник на хляб. Приготви се да скочи от каруцата. — Това съм аз.

Тази вечер той се измъкна, докато баща му клюмаше край огъня. Ако решеше, Уил можеше да се измете от стаята като креда от каменна плоча.

Не че това беше негов избор. Не можа да се сдържи.

— Не мога да повярвам, че помниш толкова много от пиесата. „Братът на дявола“, най-отегчителното нещо, пълно с гръмки фрази. — Джак Тауни протегна длъгнестите си ръце и погледна преценяващо халбата, която Уил сложи пред него. — От вашето селско пиво ми плесенясват червата. Опияняващо е, обаче приятно опияняващо.

— Самата пиеса не е кой знае какво, а това, което направихте от нея — каза Уил. — Поддържаше такова напрежение. Трудно ми беше да повярвам, че е свършила. Два часа се стопиха за миг. Наложи се да се тупам и пощипвам.

Два часа като минута, пълна с всичко. Навсякъде, по цялото си тяло и ум усещаше тихо жужене, сякаш пиесата го беше изопнала като тетива.

— Е, подобаващо задоволи тълпата. Имай предвид, че твоят земляк Джон Незнайни едва ли има представа за какво пляска с огромните си лапи. Не и ти обаче, не и ти. — Внезапно той разчорли косата на Уил от челото до тила. Усещането беше странно — сякаш свали всичките му дрехи. — Ти се храниш с това, нали? Храниш се, лапаш, поглъщаш.

— То ме изяжда — каза Уил.

— Е, сподели! — Тауни изпъна крак към камината и сякаш това продължи вечно. Беше много светъл, с фини кости, пълни устни; щом се взреше в огъня, разбойническата булка потрепваше и се съживяваше — и все пак уловка — виждаше се контурът на наболата брада под челюстта му. Беше заслепяващо и гнусно. — Какъв си ти, Уил? С какво се занимаваш между посещенията ни? Прави ми впечатление, че не си скръстил ръце да кудкудякаш като повечето от тях. Идваш от някой благороднически дом наоколо ли? Кажи да, моля те, може да ми уредиш благоразположението му.

— Нищо подобно. Живея с баща си. Напоследък представител на самоуправлението и член на градския съвет на Стратфорд — а също и съдебен пристав.

Любопитно беше, че сега извличаше полза от изгубеното високо положение на баща си.

— Хубаво. Ти най-големият ли си? А, сигурно те чака грижливо уредена собственост.

Уил се втренчи в недокоснатата си бира. Светлината на свещта като червей се гърчеше в нея.

— Баща ми все още е човек с някакво благосъстояние. Но богатството му напоследък се стопи.

Бореше се с нещо неказано, но Джак Тауни беше изпънал дългите си крака, смеейки се язвително.

— Не е толкова зле. Моят баща не ми остави нищо, освен белези от камшик. Виждаш ли? — Той обърна тесния си гръб към Уил и смъкна ризата от рамото си. Пепеляворозови ивици мрачно прошарваха чисто бялата кожа. Уил сякаш усети жар по лицето си. — Е, аз го наричам мой баща. Само Господ и майка ми знаят кой е бил той в действителност, но разполагаше със скришните ми части всяка нощ цели пет години.

Тауни пак надяна ризата си, а Уил се замисли за собствения си баща: помисли си как той ще умре. Или по-скоро отскочи, попарен от мисълта.

— Казват, че е грешно да си играч — избухна той, нахвърляйки се на бирата си.

— Е, да, казват го и какво, бих искал да знам, имат предвид? Ние само играем и се напиваме и нямаме установено място или ранг и умираме в нужда, когато ни пропъдят от групата. — Пиян и все пак не чак толкова, колкото Уил беше свикнал да вижда мъже да се напиват, Тауни сграбчи ръката на Уил с настоятелно подсилване на боричкащите се думи. — Знаеш ли, един празнодумстващ богоугодник ме взе на мушка в Банбъри-Садбъри — някаква такава дупка — и ме прати в своя ад, защото съм бил покана за содомия. Можах само да му отговоря, че това не е покана, която някога ще отправя към него. — Той гръмко се разсмя, но прозвуча като пренасочен гняв. — Е, ти определено не го смяташ за грешно, иначе нямаше да ни правиш компания.

— Не знам — каза Уил. — Не знам какво да мисля.

Имаше предвид всичко като цяло. Прекарваше повечето от времето си в размишления, но мисълта беше поток, върху който Уил се носеше, не го направляваше.

— Страх те е от почтения ти татко градския съветник, без съмнение — каза Тауни, прозявайки се. — За бога, Уил, виж само онези огромни песоглавци. — В другия край на пивницата двама от актьорите, Нел, който играеше кралят и един червенокос дългун, който се наливаше чаша след чаша с ликьорено вино, бяха извадили шпагите си и налитаха един на друг. — Това е игра, добри човече, само игра — викна той на кръчмаря, който се приближи, плувнал в пот и мърморещ. — Минават последното действие от „Алфонс Линкълнски“. Всеки удар е планиран, сър, като стъпките на галярдата[2]. Или така би трябвало да е — добави той за Уил. — Нел е толкова склонен да се самозабравя.

— Най-желаното нещо — обади се Уил, усещайки, че питието го съживява и опечалява едновременно.

— Но ето ти го — развълнувано каза Тауни — точно онова, което твоите богоугодни съграждани не виждат. О, грешно е да си играч, заявяват те. Но какво правят, когато се събудят сутрин? Веднага стават себе си? Не: напомнят си кои са. Налага им се. А, да, чакай да видя, аз съм благоверният Котлет Свински, уважаван жител от град Дупка-на-пътя, а ей там лежи жена ми, за която си затварям очите, че е невярна и макар току-що да съм сънувал, че тичам гол из полята с още други подивели момци и девойки, виждам всички курви, цигани и играчи как ги бият с камшик, вързани за опашката на каруцата, и съм опечален, дълбоко… Така трябва, защото иначе ходят по тънък лед, а той се пропуква. Някога бил ли си в Лондон? Е, разбира се, че не. — Състрадателният поглед без съмнение имаше за цел да изглежда мило. — Има зими, в които Темза замръзва цялата. Реката се превръща в път. Всички тръгват по нея — правят панаир отгоре и пекат кестени, гадаят съдби и всички се преструват, че не ходят по вода…

— Мили боже, недей.

— Ах, ето че развали описанието ми. Тъкмо се заформяше дълбоко проницателен образ, струва ми се. Обаче съм пиян. — Той пресуши халбата си, после се облегна на рамото на Уил. Дъхът му беше разстройващо сладък, като детски. — Копнееш за Лондон, а? Ами, разбирам те. Ще ти разкажа за него, Уил, той е най-лошото място, на което да си гладен. По тези места може да положиш костите си до някой извор и да пиеш от чистата вода, и — не знам — може би да хванеш заек или пък ще ти помогне старата съседка, която те познава още от пеленаче. В Лондон няма такова нещо. — Той докосна бузата на Уил с нежен, дори боязлив пръст. — Какво търсиш тогава? Помага, ако преди всичко знаеш къде да го намериш.

— Аз… не знам дали засега е създадено.

Зад него по плочите на пода се плъзна изпусната шпага. Нел засипа с ругатни слабата си китка. Тауни стана от стола и вдигна халба към него, улавяйки погледа на Нел с усмивка, която изглеждаше подготвена, като извадена от кутия.

— Сега го гледай как ще се развилнее — каза той през зъби.

Нел горделиво тръгна към тях.

— Така, сега, господин Уил, какви приказки ти разправя този младеж тука, а? Всичките са лъжи, каквото и да си мислиш.

— Ние сме играчи — каза Тауни, поклащайки празната си халба. — Лъжите са нашият занаят.

— Още една пинта? Това значи, че след малко ще запее „О, плачеща върба“. После ще провъзгласи любовта си към целия свят. После ще предизвика целия свят да се бият. После се разплаква и заспива едновременно. Един път да си знае всичко без суфлиране.

— Бърбори си, старче, докато още имаш зъби — дружелюбно каза Тауни. — Уил е влюбен, да знаеш. Но обектът на любовта му не съществува. Какво да прави?

Уил каза:

Постъпваш зле към мен да приемаш

мойте простодушни думи.

И да ги пускаш по света на воля

като от клетка птички,

никога не отваряли крила под слънцето,

нито научили как да избягват орела и ястреба.

— Боже, помня я — каза Нел. — Коя беше, „Фонтанът на Ардена“?

— „Братът на дявола“. — Тауни наблюдаваше Уил. — Как продължаваше?

Защото, когато предчувствам нещо лошо,

веднага езикът ми

трябва да го освободи, тъй като ние… нещо си камък,

който търка нежната подметка, нехайно тръскаме

отсега обувка, макар нещо си…

— Не, забравил съм.

— Гадна работа — изръмжа Нел. — Красива слугиня да подскача наоколо с камъче в обувката.

— Блуждаещо камъче — каза Тауни. — Да, хилава алегория. И все пак… — Той се взря в Уил, полузадрямал, полупроницателен. — Къде ги пазиш, Уил?

— Казвам ти, човече, тук — обади се Нел, почуквайки Уил по главата. — Мога да позная, че не е селски тъпак. Да започнем с това, че ни се възхищава. Само мога да си мечтая ти да имаше такава памет.

— Пазя ги тук — каза Уил след малко и докосна пространството до себе си, нежно, сякаш там седеше друг Уил, който предпочиташе да не го безпокоят.

Бързаше към вкъщи, наоколо се стелеше нощният пейзаж.

Над покривите звездите връхлитаха с него и никакви кучета не лаеха, защото ходилата му само се плъзгаха тук-там по земята. В ума му се нижеше прекрасно ръкоделие. Да, беше обещал на баща си, че повече няма да има нищо общо с играчите, но не беше необходимо баща му да узнае, а дори и да разбереше, вероятно беше възможно да му се обясни какво им е толкова удивителното, как извличат нещо ново от едното нищо — чрез остроумие и находчивост, че са създатели.

Вероятно това беше истинският урок за деня: всичко е възможно. Така го беше почувствал тази вечер в „Белия елен“, докато разговорът се разгорещяваше, разпалвайки го дори още повече, щом престана да разбира. Светът беше нещо необятно, прекрасно, освен това беше и ябълка — току на една ръка разстояние, натежала да я дръпнеш и да я откъснеш.

Той се вмъкна през вратата на задната кухня, където върху сламеник спеше прислужницата, а на пода — старата хрътка. Щом кучето се размърда, Уил потри долната му челюст и пак го накара да притихне; зверчето изобщо не осъзнаваше колко много го ненавижда Уил.

Добра се до основата на стълбището и там стоеше баща му. Уил никога не беше сигурен дали е излизал от гостната, или просто си е стоял там през цялото време със свещица в ръка.

Онова, в което можеше да бъде сигурен, уви, беше собственото му лице: как, хванат неподготвен, остана неспособен да скрие изражението си. Баща му сигурно е забелязал това — колко отегчен е Уил от него и колко би искал той да не му е баща.

Четеше се в отплеснатия му наранен поглед.

— Няма нужда да лъжеш — каза баща му. — Знам къде си бил. Пратих момче да те търси.

— Татко… Знам, че не го одобряваш, но все пак, не може да е толкова лошо…

— Така ме караш да се чувствам. — Изговорено категорично и просто, сякаш за да подчертае, че Уил няма да избегне това с цветист изблик на думи. — Не става дума само за проблема. Когато действаш пряко волята ми, въпросът е как ме караш да се чувствам.

Потреперване при последната дума; а на Уил му се прииска да извика: „Смяташ ли, че не го разбирам?“.

Да разбира, беше лесно. Беше разбрал, когато порасналото голямо слабоумно момче на господин Ридли се изсмя на малкото дете, което беше премазано под колелата на колата с нечистотиите: това беше ярък пламък в този сумрачен, загнил ум. Уил не изпитваше симпатия или неприязън към тази си способност да разпознава чувствата; то беше като умението да четеш, просто не можеш да го отмениш.

Знам, знам как се чувстваш, татко: как животът е едно остро пробождане в теб като куката в устата на риба. Говорят за теб, шушукайки, със съжаление; а майка е толкова предана, че никога няма да си позволи дори да прошепне укор, и така напрягаш, напрягаш все повече слух от ужаса да го чуеш. И ако собственият ти син се обърне срещу теб, има ли още по-дълбока бездна на провала?

— Съжалявам, татко.

Свиване на рамене.

— Предполагам, че в момента е така. — Това беше проницателно. Той се озърна наоколо, сякаш да намери къде да седне или да легне: да полегне завинаги. — А после правиш, каквото си поискаш. Тежко е, Уил. Не само защото няма да бъдеш мой чирак, това е само на повърхността. Отровата е отдолу.

Той се обърна и се вкопчи в парапета и Уил видя, че все още носи бастуна си; и кокалчетата на ръката му, когато го стисна, бяха бели като костта отдолу.

Майка му с тих глас, блага и непреклонна като котешка лапа, дойде в стаята му, някак си наясно, че още е буден. Седна на леглото му.

— Не мога да понасям разногласия. Знам, че е нередно от моя страна, защото те винаги се появяват в живота. Знам за какво беше кавгата и няма да говоря за това, Уил. Само че не мога да те понасям толкова… толкова язвителен.

Говореше благоразумно. Служеше си с думите като с игли и ножове.

Той седна в леглото.

— Какво те кара да мислиш така?

— Аз съм съпруга и майка. Имам сто очи и уши. Баща ти невинаги е лесен човек, знам го добре. — Хвана ръката му. Пръстите й я изследваха, сякаш искаха да открият скрита в шепата му монета. — Но се опитвай да го разбереш. Той натрупа своето богатство — да, да, не го получи от това, което аз му донесох, когато се оженихме, макар предостатъчно хора да говореха, че омъжвайки се за него, съм слязла по-ниско и че зестрата ми скоро ще бъде изгубена. — Тя беше родена Мери Ардън — сродница и наследница на най-знатния род в областта. — Той сам се издигна и аз се гордеех с него. Гордеех се, когато заемаше най-високото положение в града. Все още се гордеех, когато го сполетяха неприятностите. И когато пропадна имуществото ми, и тогава също. У един мъж значение има зърното, ядката и там е насочена любовта ми, както и гордостта ми, бих искала и твоята също.

— Да — каза Уил и гласът му прозвуча непокорно. — Разбирам, но ние се познаваме по делата си, несъмнено.

Замълчаванията на майка му не бяха като тези на баща му. Правеха място за теб върху меката кушетка на преосмислянето.

— Хайде да не говорим за това — отвърна той. — Както казваш ти, не искаме повече разногласия.

— Изглеждаш уморен. Не ти давам да си почиваш… Но знаеш ли какво каза баща ти, когато ме взе за жена? „Чувствам се като крал.“ Надявам се, че съм имала достатъчно разум и това да не ме е главозамаяло. Но той е горд като крал, Уил. А един крал трябва да има принц.

Сега държеше ръката му и в двете си шепи. Имаше здрава хватка.

— Какво би желала да направя?

— Нищо, нищо, което да не искаш. Знам, че не желаеш да се обвързваш и да му ставаш чирак. Но има и други връзки, природни връзки, а да вървиш срещу природата… О, Уил, понякога си малко плашещ. Нямам предвид, че у теб има нещо, от което да се боя. А само че понякога… те виждам да отиваш толкова далеч.

Той поклати глава, опитвайки да се усмихне. Помисли си, че в това отношение никой не можеше да е по-плашещ от нея.

— Оправям проблемите с баща ми или имам намерение да го направя. И…

— О, Уил, това искам да чуя. Благодаря ти. — Майка му стана. — Сдобрете се, както е редно. Не го предизвиквай повече. — Тя погледна надолу, усмивката й беше сияйна и хладна и го вледени. — Примири се с това, Уил.

Джоан беше тази, която иззе въпроса от ръцете им: Джоан, която нямаше още четиринайсет години, но беше като на двайсет със своята приятно закръглена, енергична фигура и още по толкова, на каквато и да е възраст, пълноценна жена със своята житейска мъдрост, равноправна във всичко. Наскоро, когато прислужницата имаше зъбобол и се дърпаше да иде при фелдшера, Джоан взе назаем плоски клещи от ковача и успешно извади зъба сама, удавяйки воплите в гръмко пеене.

Уил я обожаваше. Понякога подозираше, че баща му мъничко се страхува от нея. Джоан обичаше светлината и беше велика в рязкото отваряне на прозоречните капаци, а когато стомахът й беше разстроен, казваше го и предупреждаваше всички за клозета. За разлика от майка им, чиято отличителна, заглушаваща фраза беше „Да не говорим за това“, особено когато Джон Шекспир се вторачваше в халбата или в спомените и виждаше несправедливостта на дъното. Подозрение, наистина, че Джоан беше напълно способна да каже: „Не, да говорим за това, дайте да разтворим капаците на въпроса“.

— Татко, играчите са тук, а аз никога не съм ги виждала. Може ли да отида?

— Хм. Порасни още една-две години, Джоан, и тогава може да говорим за това.

Джоан изобщо нямаше да се занимава с такова благоразумно мърморене.

— Бес Куини ходи. Тя е по-малка от мен и от това репутацията на семейство Куини не се уронва. А госпожа Стърли на четиринайсет вече е била омъжена. Тя ми го каза.

Уил улови беглия поглед на баща си, който питаше: „Твое дело ли е?“. Но той от ранни зори се беше занимавал с пълен, отегчителен, надлежен опис на помещенията по „Хенли стрийт“. И освен това не можеше да заобиколиш Джоан.

— Не отправям често молби, татко. Толкова момичета непрестанно досаждат за дрънкулки и джунджурийки. Но за теб винаги съм била скромна и въздържана, надявам се. Посрамвам ли те с крещящи панделки и гривнички? Боже, моля се да не съм.

— Това е друг въпрос.

Но въпросът вече беше изгубен. Джоан нямаше да позволи да й откажат нещо, което се разрешаваше на дъщерята на Алдърман Куини. Тя, разбира се, не можеше да отиде сама.

Така че се случи. Уил го прие като монета, намерена на улицата. Да я запази ли, да я похарчи ли: още не е твоя, а само покваряващ шанс. И само глупак би живял до края на живота си, търсейки пари по земята.

Невъзможно, разбира се, да не го усетят, докато влачеха крака, влизайки в градския съвет, и топлата вълна от дърдорещо, запотено очакване се стовари отгоре им. Но Уил се опита да следва примера на Гилбърт, който беше дошъл с тях, защото, както каза той, това е по-добро от мачкането на мухи. Гилбърт, който на шестнайсет години внезапно се беше превърнал във възслаб, длъгнест прозявко с изключително флегматичен темперамент, сякаш се подготвяше за цял живот, изпълнен с безразличие.

Въпреки това сетивата на Уил бучаха и завесата на гримьорната се отдръпна, умът му яростно започна да търси като куче без намордник — щеше ли да има рими и как щяха да ги използват. Тромаво да ги тъпчат с крака или да ги докосват в полет като катеричка, подскачаща от клон на клон? Внимавай. Намордник, намордник. Уил си спомни онази фантазия, в която като обезумял тичаше към въображаем хоризонт, в цялата й самоокайваща се абсурдност. Достатъчно.

— Каква навалица — казваше развеселено Джоан. — Пазете си кесията, виждам подли, безчестни лица. Просташки лица, смея да кажа. Добър ден, добър ден. Боже, тя е остаряла. Не трябва ли да се придвижим напред? Как ще чуваме изобщо?

— Гласовете на играчите са силни — каза Уил.

— Имаш предвид, че викат? Няма да издържа два часа викане.

— Не. Може би викат само най-некадърните. Различно е…

Щом той се обърна и лицето се обърна, като в книга, страница, която се опитва да разлисти и следващата със себе си.

Тя беше на около три метра. Гледаха се един друг няколко неподвижни, изваяни секунди. Никакъв поздрав или разпознаване. Сякаш погледът дойде насред дълбокомислена проповед, при поставянето на въпрос, на който не може да се отговори.

Джоан го смушка.

— Какво зяпаш? — Проследи погледа на Уил. — О, нея.

— Госпожица Хатауей. От Шотъри — чу се той да казва.

— А, да, познавам я. Ами, ние често се поздравяваме на пазара за масло. Името й е Ан — важно каза Джоан. — Да й се обадим тогава. Боже, чудя се дали мъжете изобщо някога се запознават с някого.

Вярно е, помисли си Уил, докато Джоан заговаряше госпожица Хатауей с непринудени дребнавости и двете заедно се увлякоха в разговор. Каква горещина! Е, да, но такъв е сезонът — да, така че… С нея беше едрото момче с кръгли очи и влажен бретон.

— Доведеният ми брат — чу я да казва той, само че гласът й беше точно обратното на силен, като листец, отвян от набъбващия поток на глъчката.

— Много си сладък. Никога ли не си била на представление преди, мила? Нито пък аз. Ще се наглеждаме една друга. — Джоан хвана Уил и Гилбърт под ръка. — А пък тези огромни топузи са моите братя. Дали някога някоя жена е била придружавана от двама толкова слабоумни? Като прекомерно израснали бобени растения, а аз съм колчето.

Ан се усмихна. Името й — „Господарке Хатауей, желая ви всичко най-хубаво“ — е Ан. Тя прие поклона му. Онази усмивка! Почувства я като събуждане от кошмар — осъзнаваш красотата на реалността, която никога не продължава толкова, колкото трябва. Ан.

На сцената неочаквано изникна шутът, подскачайки без особена енергия; Джак Тауни беше прав. Но публиката леко се развълнува, утихна и насочи вниманието си. Ан беше сред публиката, издължената й ръка в изпънат тесен ръкав прегърна момчето пред нея, щом се обърнаха към сцената. Бяла шия, колкото две длани, между яката и косата, покрита с шапчица и прибрана в мрежа — като мед в килийки — се показваше пред играещото око на Уил. Но какво от това? Ето какво: всичко у нея беше красиво. То караше тази ленива, разглезена дума най-после да си свърши работата и Уил го беше разбрал, докато стоеше като момче пред нея в Хюландс Фарм, но какво от това? Той нямаше нищо общо. Уил хвърли бегъл поглед наоколо. Гражданите стояха спокойно, селяните проточваха врат, още покрити с прахоляка от пътуването си. Децата, накацали по раменете, неуверено ръкопляскаха. Шутът, олюляващ се до ръба на сцената, крещеше в отговор на жена, тресяща юмрук.

— Искаш да ме удариш, така ли каза, сладурче? Да удариш мен? Да ме прелъстиш, ето какво искаш всъщност.

Той го изигра чрез мимики, със сластни забивания, като се опипваше през разноцветните си бричове.

Онази усмивка! Не трая толкова дълго, колкото трябваше. На Уил му се стори, че да постигне и да се погрижи за тази усмивка, да я породи на този свят, ще е нещо, което си струва.

Шутът се скри с клатушкане, започна пиесата. „Правдивата трагична история на Дарий, цар на Персия“, както е била играна пред Нейно Величество кралицата… Царят забърза към края на сцената, за да им разкаже спешно за участта, надвиснала над него. Това беше Уилям Нел, но не съвсем: сега невероятно царствен, не просто играч.

Покривните греди на градския съвет бяха станали арките на Вавилон. Хитрост, промяна. Едва ли би могъл да я схванеш по-ясно от точния момент, в който заспиваш. Джоан се гмурна в историята — видя със задоволство Уил — ахваше при всяка жестокост, ръцете й литваха към бузите от жалост, сякаш всичко действително се разиграваше в стая, в която случайно е попаднала. Както и трябваше да бъде.

Но за първи път вниманието на Уил беше раздвоено. Все гледаше към лицето на Ан, едва ли не то беше част от пиесата. Преценяваше трагедията по светлините и сенките върху неговото изражение. Струваше му се, че другите лица са като празни листове, сравнени с това на Ан, където цяла страница, изпълнена с текст, приканваше окото да чете.

Междувременно две огромни млади жени до нея, споделящи стомна със сайдер, която си подаваха една на друга като бебе, което трябва да се кърми, се издуваха все повече от питието и от себелюбие и почнаха да я изблъскват. Искаха някой да ги укори, за да се насладят на кавга или гръмогласна разпра. Но Ан просто се сви по-близо до доведения си брат и зае по-малко пространство. Той видя не свенливост, не отсъствие на воля, а чист отказ от спорове, толкова чист, че се простираше навсякъде, безкрайно, безмълвно отричане на глупавите и грозните. Той се раздвижи.

— Госпожице, елате от тази ми страна, по-свободно е.

Направи място и го запази с изопнат гръб и вцепенени лакти. Устните й помръднаха, вероятно с благодарност. Уил предпочиташе да няма такава. Докато представлението приближаваше своята трагична развръзка, той наблюдаваше Ан — също като Джоан тя местеше тежестта си от едното стъпало на другото, момчето седеше на земята в краката й. Едно представление траеше твърде дълго да го издържиш правостоящ, освен ако си като него, побъркан по въпроса.

— Уил! Какво правиш?

— Предлагам удобство — каза той на Джоан на коленете му. От време на време беше виждал някои мъже да правят това за своите жени на представление, щом два часа се проточеха в три. Младите мъже често се подпираха един на друг, гръб в гръб. — Облегнете се на мен. Направете го, моля ви. — Той не извърна напълно глава. — Госпожице Хатауей, с ваше позволение.

Джоан, кикотейки се, веднага отпусна тежестта си на рамото му. В краткото колебание на Ан той намери време да допусне, че смъртно я е обидил, и да се чуди какво означава това за него. Когато тя положи ръка на рамото му, всичко друго — мисъл, емоция — отстъпи място на усещането. Плътността и топлината на нейното дишане го удивиха. Сякаш никога преди не беше докосвал човешко същество. Осемнайсетгодишен: цели осемнайсет години живот, а сега му изглеждаха като дълга, душна дрямка, преди съвсем да се събуди.

Той никога не искаше представленията да свършват. Но сега беше различно. Разбира се, не можеше да стои вечно на колене; но беше достатъчно да си представи, че го прави, да се види осветен от новия пламък на възможността.

На излизане от градския съвет Джоан, която се протягаше, прозяваше се и едновременно с това бърбореше, още владееше положението.

— Боже, колко е светло — чувствам се като къртица. Този шут беше чудовищен, нали? Опита се да прикове вниманието ми, когато изпълняваше онзи възмутителен номер, но не можа да ми подейства изобщо. Въпреки това се наложи да се смея. Уф, не гледай, госпожице, чудовищата, могат да почакат, докато се приберат. — По протежение на уличката зад градския съвет, наредени един до друг пъшкащи мъже изпразваха мехурите си срещу стената. — Жалко, че пиесата изважда наяве низките страсти, защото всъщност тя е приятно, хубавичко забавление. Никой ли няма да те прибере, Ан? Тогава трябва да вземеш Уил да те придружи до вкъщи. Не, настоявам, аз трябва да ида само до „Хенли стрийт“ и Гилбърт е с мен, но не ми се мисли как ти и това сладурче вървите сами по пътя за Шотъри, не и след като видях толкова просташки лица наоколо.

Аз трябваше да предложа това, помисли си Уил. Беше доволен, че ще го направи, но леко му се гадеше, изпитваше колебания и съмнения. Защо? Може би, защото, въпреки че поеха през полето по пътя за Шотъри с достатъчно бавна крачка, в себе си се чувстваше така, сякаш отново тича стремглаво, засилен отвъд предела на силите си.

— Оскъдничка ми се струва жътвата — каза той, после се зачуди дали това не са нивите на брат й.

— Така ли? — В погледа й се четеше изненада, после неловкост. — Така и не се научих да преценявам тези неща.

Уил се чувстваше с празни ръце, сякаш се опитваше да направи покупка, без да има пари. После си спомни мъртвороденото теле и си помисли, че вероятно тя никога няма да му прости, задето я е видял в състояние на крайност, и се зачуди дали могат да извървят целия път до Хюландс Фарм в мълчание. Сигурно можеха, ако не беше момчето, Джон. Освободено от физическите ограничения, то подивя — катереше се, подскачаше, падаше и се търкаляше в калта.

— Джон, слез оттам — ще се удариш.

— Аз никога не се удрям. — То се приземи в краката им, стиснало счупен клон, и се цапна по главата с него. — Видя ли? — Присви очи нагоре към Уил. — Хареса ли ти пиесата?

— Да, да, а на теб?

— Беше прекалено дълга.

Момчето захвърли пръчката и си плю на петите, като размахваше ръце и пищеше.

— Помня, когато и аз бях такъв — каза Уил, после стисна език с отвращение.

Този коментар разкри младостта му; освен това си беше чисто лицемерие. Не можеше да си спомни да се е чувствал до такава степен изоставен, дори и като дете. Да се предаде на този миг — не, това означаваше да изгуби поглед над мига преди и мига след. Имаше нужда да вижда на всички страни.

— Наистина ли ти хареса пиесата? — попита тя.

— Харесвам всички пиеси. Харесвам ги повече от живота. — Беше нескопосано твърдение, но почувства облекчение, щом се чу да казва нещо вярно. — Теб не те ли развълнува?

— Чудя се как запомнят всички тези реплики. Иска се голяма интелигентност.

— Но нищо повече?

Дори и толкова деликатен, подобен натиск сякаш я накара да се отдръпне, а устните й прехапаха думите да не излязат. Нейното не беше мнимо изчервяване — напомняше ти, че е от прилив на кръв. Уил се запита: свенливост? Но как можеш да бъдеш свенлив, когато си зад крепостта на такава красота и изящество? Как не демонстрираш пренебрежение от парапетите на бойните кули?

— Почувствах, че не е истинско — каза накрая тя. — Но вероятно приличам на брат си. Той казва, че пиесите са преструвка за безделници и пораждат напразни мечти.

Уил не беше предполагал, че господин Хатауей е пуритан; макар че, разбира се, имаше много отсенки, освен упоритото, гарвановочерно благочестие на нивите.

— Но нямаше против да отидеш?

Тя поклати глава.

— Мога да правя, каквото ми харесва — отвърна.

Прозвуча като най-злочестата от всички изповеди. Джон се върна при тях, като подскачаше и тропаше.

— Ехо, Ан. Стъпнах сянката ти, значи сега си умряла.

— Настъпи, не стъпна.

— Стъпнах и те гътнах. Стъпнах и те гътнах…

— Главата му е пълна само с рими — измърмори тя без одобрение.

Момчето продължаваше да припява думите отново и отново и като обезумяло тъпчеше наоколо.

— Гътна се, гътна се и това е хубаво… — дереше се момчето и танцуваше заднешком. Внезапно на лицето й се изписа ярост и тя хукна след него.

— Срамота е, не те е срам да говориш така…

Уил искаше да я повика обратно, да каже, че това е просто детинска глупост. Но в това имаше нещо зловещо. И когато тя настигна врещящото момче, не го сграбчи за яката, нито го удари. Нейните сини, хрущящо сини очи бяха единственото, което й трябваше, за да го накара да се укроти. Подръпвайки полите си, Ан елегантно скочи върху сянката му.

— Сега ти умря — каза тя. — Това хубаво ли е?

Момчето се нацупи, изражението на едрото му лице беше донякъде покрусено, донякъде разбунтувано. Уил съзря приликата с фермера. Изглежда, виждаше други неща, съзираше чезнещото и мимолетното.

— Ела вече, да се целунем — каза тя с откровен, ласкав тон.

Момчето бурно се притисна в нея за момент, после се откопчи, сочейки Уил.

— Сега направи и него умрял.

Ан се изпъна, хвърляйки бегъл поглед към сянката на Уил върху тревата, после към лицето му.

— Няма нужда — каза той. — Ти вече ме уби.

— Не, не е — нетърпеливо извика момчето. — Ето, аз ще го направя.

Това отвори мъничко пространство, в което казаното от Уил успя да отекне. Зачуди се на себе си, че го е изрекъл: не със съжаление — въпреки че то можеше да се появи — а с огромно смайване, защото изведнъж изглеждаше възможно да успее да каже каквото и да е.

Ан леко поклати глава с тънка усмивка. Уил усети, че тя винаги би смекчавала остротата на отрицателното.

— Не, мисля, че още си жив.

Ан се обърна да продължи пътя си. По нейно мнение той беше изрекъл вероятно едно от онези неща, които не са реални.

Уил я последва. Вече не бяха далеч от Хюландс Фарм, но нямаше значение: сега, след като в сърцето му като камбана звънеше сурова музика, за да разчупи цяла вечност от мълчание, беше все едно колко далеч трябва да отиде.

[1] „The Malcontent“ — ранна якобинска пиеса на Джон Марстън (1576–1634 г.) — английски поет, драматург и сатирик по време на късната Елизабетинска епоха и якобинския период. — Б.пр. ↑

[2] Галярда — старинен италиански танц в тривременен такт. Изпълняван често на лютня. — Б.пр. ↑

3
Триумфът на красотата[1] (1582 г.)

Подарък ръкавици.

Това ли, чуди се Ан, е моментът?

Когато й ги подарява, двамата са навън, естествено. Навън е тяхното вкъщи, гората — тяхната затворена стая. („Не в къщата“ — каза му тя в началото, когато почнаха да се срещат.) Лятото здраво се е вкопчило. Орловите нокти и шипката растат в оплетени кълба, в ароматни и лепкави тунели. Пеперудите се препъват по лъкатушни алеи от нажежен въздух. Твърде топло е за ръкавици, но тези са подарък, изработен от него.

Безмълвен знак. Тя протяга дясната си ръка. С безкрайна предпазливост той надява ръкавицата, макар че собствените му ръце леко треперят. Вероятно това е моментът: да наблюдава потреперването и как то я въздига, така че падналият дънер, на който тя седи, смъква мъха и плесента си и се превръща в трон. Отпуснатите меки кожени пръсти се изпълват и втвърдяват. Той леко придърпва маншета нагоре по китката й покрай милион трептящи миниатюрни точици.

И наистина това трябва да е моментът — ако е сигурна в своя трон, сигурна в Уил, коленичил пред нея. Тя не вижда нищо незначително у него: загледана в тъмната, вълниста корона на косата му, високото чело, очите, сиви като морска сол, тя е подканена и примамена. Неговата младост, която той така ясно съзнава, й изглежда като зенит, не като недостатък; трудно е да си го представи по-ярко пламтящ отсега.

— Красива изработка — казва тя, свивайки ръка, слънчевата светлина като с вълшебна пръчка съживява ажурната плетеница от мъниста.

Уил вдига рамене.

— Това е опит. Исках да вложа себе си във всеки бод. — Той нервно се засмива. — А после поисках да се измъкна оттам. Да направя творението по-хубаво… Няма значение. Сравнени с твоята кожа, приличат просто на грубо бродирано ръкоделие.

Ан приема подаръка. Но отвъд него се таи друго съгласие, а тя все още се отдръпва от него. Защото сега знае нещо ужасяващо за себе си: че нейното да не е дума, а вик; че можеш да поставиш света пред нея и тя заради правилното решение, заради точната любов ще го катурне целия, както пияница — маса в кръчмата, отдаден на онзи огнен блян в ума.

Но преди подаръка беше празникът на жътвата, вероятно тогава започна всичко. Бартоломю покани Уил на него, след като я беше придружил до вкъщи от представлението.

— Признателен съм ви, господин Шекспир. Утре е празникът на жътвата, елате ни на гости.

Прекараха го в безгрижно, жизнерадостно настроение. По-късно, през глъчката на наредената трапеза тя пресрещна неговия изпитателен поглед.

— Е, Ан? — каза Бартоломю.

Но скоро вниманието му отвлече Бела: бременна и по негово мнение недостатъчно приемаща храна. Въпреки че едва й личи, напоследък той все докосва и гали корема й, сякаш иска да го мъти. Убеден е, че ще има син. За Бартоломю миналото изобщо не представлява интерес, а настоящето е нетърпение, той живее в бъдещето, към което гледа удивително безстрашно.

Освен това напоследък прави и някои промени, например раздава последните дрехи на баща им като подаръци на ратаите. Хубаво и правилно. Ан е отегчена от собствената си скръб, от мудното й кръгообразно движение, от скрибуцането й като вятърна мелница.

Добре тогава — празник на жътвата. Бартоломю е един от малкото земеделци, които поддържат обичая. Някои го презират като поклон пред папата.

— Ако работят здраво, нека тогава се позабавляват малко!

Така вижда нещата Бартоломю. Маси, подпрени на дървени магарета в плевнята, голяма бъчва слаба бира, резени пушена сланина; ратаите се отпускат пред него, докато им пуска шеги и пие наравно с тях халба след халба. Когато идва Уил, Ан осъзнава, че е чакала това — не просто идването му, а как ще изглежда на този фон.

Бартоломю му махва да седне до него, поставя пред Уил отрупан дървен поднос. Белите зъби на брат й с хрупане стриват лука и пръжките, сякаш шумът е половината удоволствие от яденето.

Уил — той също яде, разговаря, не изглежда да не е на мястото си. Но Ан отново забелязва особеното у него: докато много хора се изтягат по света, сякаш е собственото им място край домашното огнище, щом видиш Уил, се сещаш за пътник в странноприемница, потърсил временно, самотно успокоение със загърнато наметало в края на пейката, сам с мислите си.

Вечерта процежда сочната си светлина през високите тесни прозорци, изумително злато: калаената чиния пред нея лъщи като находка от ценно съкровище. Ан възмутено търси и избягва погледа на Уил. „Защо — мисли си тя — идваш да нарушаваш покоя ми?“

Бартоломю е станал на крака и стисва Натаниел, момчето на овчаря, за рамото. Дърпа го да се изправи.

— Сега слушайте, добри хора, чух една история за нашето приятелче Натаниел, както и вие може би. История за мъж и прислужница, да не кажем ли пък прослужила прислужница? — Бартоломю заклещва с лакът врата на Натаниел и не го пуска да се измъкне. — Колко си голям, козлето ми? На осемнайсет? Тогава ще ти викаме мъж. Сигурен съм, че си изиграл мъжката роля с малката Алис Бар и сега тя вече също не е толкова малка. Къде е тя? Ела, Алис, сега не е време да си срамежлива…

Всички избухват в смях, докато Бартоломю като на парад отвежда младежа до ококорената, пламнала Алис.

— Хайде, хванете се за ръце. Каква картинка сте само. Кажете ми сега, ако бъркам, понеже не е дребна работа. Е, Алис? Не е дребна, нали? — Усмивката на Бартоломю е широка и неотстъпчива. — Аз предполагам, че и двамата толкова много сте мислили за деня на сватбата си, че мислите направо са изтекли от главите ви. Е, стига да определите датата сега, другарчета, нямам в какво да ви упрекна. Дори ще ви поднеса сватбен подарък. В църквата на сутринта, Натаниел, да провъзгласим имената на младоженците, а? Да или не?

Възхитително е как урежда тези неща точно и ясно. Оглушителни ръкопляскания и наздравици, докато побутва двамата млади да се целунат. Никакви копелета в енорията. На връщане към мястото си Бартоломю плъзва ръка да прегърне Бела и пак погалва корема й. Наливащи се утроби и благовъзпитани семейства. Ан се изправя на крака, чувствайки се съсухрена и олекнала, сякаш ветрецът ще търкулне черупката й през хармана.

Трябва да се махне от това, но съзнанието й би позволило единствено бягство в задълженията. В стаята на мащехата й. Преди да получи удар, мащехата й се явяваше в най-добрата си форма на празника на жътвата: преливаща от гостоприемство домакиня, танцуваше, шегуваше се, наливаше напитки наляво и надясно, пляскаше през ръцете. Днес е малко по-добре, прави пълна обиколка на стаята, облягайки се върху ръката на Ан; говорът й е по-ясен. Някой ден, измяуква тя, докато Ан я настанява, иска да слезе на долния етаж.

— Ще слезеш! — Ан не се съмнява в това. Тя е силна, непоколебима: отново ще заеме мястото си на господарка. — Искам… — тя втъква възглавницата зад тила на мащехата си. — Искам свят, в който нищо не е евтино.

В подножието на стълбите Ан го сварва да я чака.

— Чудех се… помислих, че може би не ти е добре.

— Не. Исках само за малко да остана без компания.

Прозвучава по-грубо, отколкото се е старала — но всъщност тя е ядосана. Ядосана на себе си за вертикалното, паякоподобно издигане на сърцето й, когато види лицето на Уил. Ядосана на него заради страха, който извиква у нея — страха, който не е искал да породи. Ако не е искал, тогава…

— Аз не съм компания — отвръща той. — Мога да бъда, ако желаеш. Иначе мога да съм и нищо.

— Никой не може да е нищо — казва тя, мислейки: о, да, да, може да е.

— Просто поскърцването на дъската под крака ти тогава. Мухата върху стъклото на прозореца. Онова чувство във въздуха, когато има празненство, а ти усещаш нещо незадоволително, което те кара да пробиеш всичко и да се провреш през него. Чувстваш го, знам.

Усмивката му, очите му са святкащи и свирепи като проблясък от дъното на дълбок кладенец с печал. Но пък може би Бартоломю го е наливал с твърде много пиене.

— Ти наистина не знаеш нищо за мен — казва тя, готова да го подмине.

— Сигурен съм, защото не знам нищо и за мен, а съм живял със себе си през тези осемнайсет години. Но какво е знанието? Знаеш как изглеждат облаците. Лягаш по гръб и се взираш в някой облак, докато не почувстваш, че сам се превръщаш в него. И въпреки това на следващия ден няма да познаваш неговия близнак. — Откъм плевнята долита писукането на ребека[2]. — Танцуват.

— Тогава иди да танцуваш.

— Не знам дали да кажа колко се страхувам от теб. Това може да те накара да ме съжаляваш, което ще е нещо.

— О, пиян си, глупав. Играеш си с мен.

Уил само докосва лакътя й, за да я забави, но когато Ан се отмества от него, той сякаш още я задържа.

— Никога — казва Уил. — Никога, това е всичко.

— Чувала съм за мъжете и тяхното никога, сър. Никога няма да изоставя, никога това и онова…

— Аз не съм мъжете. Нито съм мъж от Стратфорд, нито съм англичанин, нито пък млад мъж, мразя това проклятие върху всички като стадо — отвръща той, дишайки тежко. — Позволено ли ми е да се влюбя в теб, да или не?

— Не — казва тя, вече цялата обладана от страх, защото сега сякаш фея седи в ъгъла на стаята ти и казва: да, всички приказки са били истина, ние сме истински и затова нека се спазарим.

— Дори не безнадеждно?

Той е изтръгнал усмивка от нея, преди да се е усетила, но от всички думи на Уил Ан добива чувството, че трескаво се опитва да го догони.

— Ти си много млад — казва Ан.

— Бръсна се, нося бричове. А ти, да не си маскирана старица? Ако младостта ми е единствената ограда, която трябва да изкатеря, тогава ми кажи. В това има надежда. — Музиката се усилва. — Това е бранзли[3]. Танцувай с мен. После няма да искам нищо повече.

— До следващия път. — Тя осъзнава, че това прилича на да. Това ли беше моментът? — Не можеш… не можеш истински да се страхуваш от мен.

Той се замисля. После разумно отговаря:

— Какво друго е любовта?

Подарък ръкавици.

Когато ги съшиваше, се стараеше да мисли отвъд смъртта на меката кожа и да провира конеца към живата ръка, към всички неща, които тя вършеше — жестове, докосване, полягане, свита и беззащитна, в съня. Към красотата отвъд.

Имаше моменти, в които Уил се питаше какво прави. И нямаше отговор. С Ан, с тази красота му беше показано нещо. Нещо, за което нямаше налични отговори. Сякаш стар приятел те беше завел в конюшнята си и там ти беше показал, свивайки рамене и с усмивка, еднорог, който тихичко се храни.

Понякога той изваждаше свитъка с напечатани листове на Ричард и пак изчиташе серията от любовни стихове, сякаш те можеха да му помогнат. Но често поетът изглеждаше влюбен в любовта, което караше Уил да се чувства неловко. И безнадеждността беше прекомерна. Поетът дори нямаше за цел да спечели хубавата повелителка. А Уил въпреки съмнението, че ще я постигне, беше сигурен в целта си.

Кралска стипендия: Бен се прицели в нея с всяка капка от волята си.

На стипендиантите на кралицата короната осигуряваше заплащане на цялото обучение. Вече нямаше да изпитва глождеща вина за цената на обучението си. После, след като си бил стипендиант на кралицата, можеше да се състезаваш за по-нататъшна стипендия в „Оксфорд“ и „Кеймбридж“. Бен никога не беше ходил по-далеч от Тотнъмските полета, но знаеше, че тези университети са средища на ума и извънредно красиви места. Често мечтаеше за тях, докато изплуваше от първия клас, израсна три чифта обувки, преодоля цялото смущение — от широките му длани, откри той, ставаха превъзходни юмруци. Мечтите изглеждаха още по-прелестни в сравнение с реалността, в която пастрокът му плюеше в огъня и се оплакваше от скъпотията напоследък. О, Бен беше в правилния коловоз, беше признателен — стократно признателен. Наложи се да убеждава себе си в това, когато за първи път се сблъска с разочарованието, с това вонящо космато чудовище.

— Не съдят само по способностите ти на ученик — каза след това учителят Камдън. — Ако беше само това, то… Слушай сега, ще го кажа и ти имам доверие, че никога няма да го повториш. Ако бяха само познанията и схватливостта, Бенджамин, ти нямаше да имаш конкуренция, никъде.

— Благодаря ви — отвърна Бен, пребледнял.

— Не търся благодарност. Опитвам се да ти обясня. Може да вземат под внимание и други неща. Може да има многообещаващи момчета — вероятно не с перспективи като твоите — които нямат за помощници абсолютно никакви приятели. Нямат майки, бащи може би. Докато ти…

— Докато аз имам втори баща, работещ в уважаван занаят — унило каза Бен.

Разхождаха се из стария манастир и учителят Камдън, изглежда, се двоумеше дали да сложи, или да не сложи ръка върху рамото на Бен. Разбира се, това предполагаше съчувствие, а той се опитваше да избегне признанието, че има нещо, за което да се съчувства. Умът на Бен беше ангажиран да преповтори всичко отново: своя изпит пред седемте достопочтени господа, облечените в мантии учени от Оксфорд и Кеймбридж, сплесканите шапки, здраво стиснали черепите, сякаш бинтоваха туптящите им умове. Докато му задаваха въпросите, осъзнаваше единствено, че се чувства развеселен, и усети известно изненадващо въодушевление от това, колко лесни бяха те. Наистина, можеше да измислят нещо по-оригинално. Помолен да склони amicus[4], той го направи отзад напред, за да се ободри.

— Жалко е, но ти още ще бъдеш тук и аз още ще бъда тук — каза учителят Камдън. — Каквото мога да направя за теб, ще го направя, вярвай ми. Стипендията не е всичко.

Уви, невярно.

Е, ето че се случи. Провалът. Бен проля малко сълзи — толкова насаме, в такава жестока самота, че се питаше дали самият Господ е успял да види помътнения им блясък — но след като се разгледа подробно, не почувства, че ще има повече. От една страна, знаеше, че е най-добрият, независимо дали това се признаваше или не. От друга — ами, какъв тип човек искаше да бъде? Оглеждайки се из претъпканите, гъмжащи улици на „Уестминстър“, сякаш виждаше толкова много хора, които бяха примирени с живота. Не и той. Най-добрият начин да се събужда сутрин, чувстваше Бен, беше с мисълта: така, днес ще си отмъстя.

Стипендията се изпари, но учителят Камдън остана и посвети колкото можеше повече време на Бен.

— Ако мога да оставя един образован класик след себе си — каза той — това в голяма степен ще компенсира пречупения гръбнак на жалкото ми минало.

Винаги говореше за себе си с подобни изрази, но в жилището му Бен виждаше страниците на набъбващ ръкопис и при учителя Камдън пристигаха писма от учени от цяла Европа. На латински — езикът на цивилизования човек от Шотландия до Сицилия.

— Английският ще свърши работа за списък на товарите, за балада или приказка може би — обясняваше учителят Камдън — но все още не е подходящ инструмент за високата литература.

— И все пак вие пишете нашата история.

— На латински. Нашият роден език е немарлив и разпилян, вероятно защото твърде много езици са участвали в образуването му. И още участват. Английският е възприемчив, грамадна, широка, топла пелерина — но му липсват форма и подредба. Хората не могат да се споразумеят дори за елементарен правопис.

— Предпочитам реда — каза Бен.

Вярно беше. Но познаваше и неговата размирна противоположност — и понякога поглеждаше, разтреперан и запленен, в нейната огледална повърхност. Дойде времето, когато копнежът на пастрока му за свое собствено дете даде плод. Майка му почувства движение в утробата си: онова, което изглеждаше невъзможно, след толкова дълго време най-после се случи. Пастрокът му почна да си подсвирква. Нощем Бен чуваше чука в таванската стая: правеше люлка. Робърт дори покани Бен да я погледне.

— Е? Какво мислиш?

Бен не беше трогнат, не точно, но му беше възможно да си представи това чувство. Люлката беше леко накривена на една страна. Пастрокът му беше странно несръчен във всичко друго, освен в зидарията с тухли, и това беше смущаващо. Бен харесваше хората да са последователни дори и в недостатъците си. Пастрокът му избухна от мълчанието на Бен.

— Какво, ревнуваш вече? Горкото бебе още не се е родило.

Той плю и излезе от стаята. На следващата вечер, когато Бен се върна от училище, свари пастрока си да седи с пепеляво лице, с отпуснати между коленете огромни ръце и енорийската акушерка, макар че нямаше какво да прави.

— Тя лежи, почива си. Пометна. — От горния етаж Бен чу майка си да ридае, въздържан, обуздан вопъл като котешко мяукане. — Нищо не можеше да се направи. Тя ще се възстанови и това си е благословия, но се съмнявам, че ще видиш живо дете от утробата й, не и толкова късно. А пък за горкото малко създание, добри господине, чувала съм свещеникът да казва, че когато е толкова рано, няма грях просто да го сложиш в огъня.

По-късно Бен стана свидетел на яростта на пастрока си. Вторият му баща насече с брадва люлката, запали огън в двора с парчетата, а после, пухтейки, хвана керемидите, с които имаше намерение да поправи покрива на навеса, и започна да ги мята. Шумът накара съседа да излезе и да негодува и една част от Бен нетърпеливо подшушна: сега ще става, каквото ще става. Но настървението и буйството се сториха на Бен половинчати при тези обстоятелства: пастрокът му счупи главата на съседа и жестоко до кръв изрита кучето му, но после се изгуби в псувни и завърши със сълзи. Такава дълбока скръб изисква убийство, помисли си Бен, и чувайки стъпките на Робърт пред стаята си същата нощ, се зачуди дали истинските удари няма да се стоварят върху него. Но пастрокът му се затътри към леглото си. И захърка.

Единственото, което каза на Бен на следващата сутрин, беше:

— Никой от вас двамата не го искаше. Така че помежду ви то нямаше шанс.

Майка му никога не проговори по въпроса. Понякога след това Бен я виждаше да се втренчва в съпруга си, когато той беше обърнат с гръб, така както човек би се взирал в някого в тълпата, опитвайки се да си спомни къде го е виждал преди.

— Започни с проза — каза му учителят Камдън с перо, надвиснало над латинските строфи на Бен. — Тези стихове се увличат след теб и взимат мисълта със себе си. Първо виж ясно идеята, после я изрази директно в проза. Едва тогава я превърни в стихове. Иначе пишеш в тъмното.

Бен се подчини, защото у учителя Камдън виждаше ум, превъзхождащ неговия. Но да пише в тъмното — това му беше познато, да чете на тъмно — също, подсилвайки запалената свещица с лъч лунна светлина. Всъщност това правдоподобно описваше начина, по който живее. Защото засега я имаше сигурната дневна светлина на училището; отвъд нея всичко беше неяснота. Беше чувал за грандиозните граматически битки, когато кралските стипендианти се състезаваха за университетски стипендии, правейки морфологичен и синтактичен разбор със скоростта на фехтовачи; опитваше се да не си представя, че е сред тях, и не успяваше. Беше твърде млад и жизнен, за да се поддаде на отчаянието. Въпреки това поемаше по друг път за вкъщи, защото пред магазинчето на сладкаря имаше сляпа птичка в клетка и не можеше някак си да издържа да я гледа.

Получава се нещо като двусмислено ухажване — позволява и, вероятно, да мисли, че това изобщо не е ухажване.

Присъствието на Уил в дома е приемливо, хванал е хлабавото въже на доброто познанство, сърдечно подръпвано от Бартоломю:

— А, господин Шекспир, как си? Ела да видиш кончето, което купих!

Но от празника на жътвата насам, откакто танцуваха бранзли, в очите на брат й има нов, отривист поглед на преценка дори когато го потупва по рамото. Бела, с огромни гърди и подпухнали глезени, пришпорва Уил да седне тук, да хапне още малко от това, да го изяде. Сякаш мъжете са като гъски, добри са само угоени. За Ан това страшно смалява Уил. Просто господин Шекспир, синът на ръкавичаря, често ходи до Хюландс Фарм, казват: да, да, чудно. Така е, едно нищо, с други думи.

Навън е различно.

Навън подаръкът ръкавици е възможен. Навън Уил не е смален, а умножен. По голия път през полето той като във вълшебство се превръща в компания; обитава гората. Дафне избягва от Аполон към пътя за Ившам.

— Това е определено езическа приказка… Но коя част от нея първа се превръща в дърво?

— Която си искаш. Аз винаги виждам как от краищата на косата й почват да потрепват листа.

— Хубава е. Но срамота, езическа е. Тези богове, които се влюбват в хора!

— От това стават още по-истински богове.

Или когато Уил е в настроение да имитира, изкарва целия Стратфорд пред нея. Гудуин, шивачите, баща и син. Би предположил, че господин Гудуин е най-стария човек на света, докато след него не се дотътри старият господин Гудуин. Уил говори с техните пискливи, съскащи гласове и ослепява с техните хремави, сълзящи очи.

— Малка бира само за младока — той е необуздан.

Невидимата халба лъкатуши в невероятно треперливо пътешествие до устните му, само и само да бъде запокитена от влизането на господин Хоб, сега пуритан, някога пияница.

— Знаеш ли какво е да ти забият копие в плешката? — Горкият господин Гудуин е засрамен, че не знае. — А после да те налагат с камшици, а скорпиони…

— Какво общо имат тука скорпионите? — извиква госпожа Самърс.

— Трудно мога да ти дам представа за външния й вид — казва Уил — освен че се усмихва с гърдите си.

— Уф, Уил, как не те е срам.

— Да, да, но е така. Обаче е благовъзпитана жена.

— Зарежи проповедите, господин Хоб. Какъв късмет, че съм дама, иначе бих казала, че си лайнян лицемер. И не бива да се говори лошо за умрелите, но жена ти беше закоравяла проститутка. Боже, споменавам само общоизвестни неща!

А сега, кой е този, който важно пристъпва на сцената — Уил леко се накланя назад при бедрата, за да подскаже за голям корем, а мудно въртящите се пръсти извикват представа за тежки пръстени?

— Стига с вашите дреболии. Трябва да говорим за проблеми от истинска важност. След скорошния пожар на „Шийп стрийт“, който изгълта един указателен знак, също един чувал, наше решение е от сега нататък всеки член на градския съвет да предостави на свои собствени разноски по две кожени кофи, а всеки пълноправен гражданин — по една кожена кофа срещу вероятността от бъдещи големи пожарища. Градският съветник Куини пита дали не може да предостави една и половина кофи, като се има предвид скъпотията в наше време, но съветът не е упълномощен да разглежда въпроса за половин кофи…

— Кой е това? — виква Ан, смеейки се, докато го дръпва, задъхана, на земята.

— Никой.

За момент Уил изглежда толкова уплашен и прикрит, сякаш е намерил кинжал с капеща от него кръв в ръката си. Тя се чуди, докосва лицето му.

— Страхуваш ли се, че ще изгубиш себе си напълно, когато го направиш?

— Това е последното, от което се страхувам.

— Наистина го искам, знаеш.

Уил засиява.

— Знам.

— О, суетен човече. Дай ми тази целувка тогава.

— Коя?

— Онази от вчера, която отиде толкова… Толкова…

Навън това също е възможно. Това, неотложното рухване, слънцето — бодлив като слама ореол около главите им, които се бутат и борят за ъгъла на целувката, която ще надмине последната.

Ан наистина го иска, това поражение на съзнанието и разсъдъка, макар че е скъпоценност без обков и тя не може да си го представи пришито към никоя част от простичката материя на своя живот. Най-после освобождаването на устни и ръце ги води до ново позволение, където забраненото трудно се различава от непознатото.

— Ще спра. Трябва да спрем.

— Не.

Това определено е моментът заради онова, което не е. О, тя знае как би го нарекъл гласът от кладенеца на тъпотата: търкаляне в сеното. Но този глас не разбира нищо от злачното, уютно кътче, което са си създали, и от ужасното напрежение, което внасят в него. Не разбира нищо от огромното мъчение у Ан, разлистващите се ум, сърце, плът; как тя вижда всяка част от живота си, как се стрелва като във фуния към този момент — покорното дете, девойката, която желаеше детската увереност, жената, спотайваща се в нощта. Докато го притиска, задъхана, не толкова от болка, колкото от разкритата странност на нейното тяло, тя осъзнава колко дълго е чакала нещо, на което може да се отдаде.

— И тази девойка била толкова нежна — продължи Уил — че горските птички приемали храна от ръката й.

Едмънд, който не заспиваше без приказка от Уил, легна, бавно примигвайки към светлината на кандилото. Имаше специално, последно примигване преди сън, което едва ли не можеше да се чуе като щракване на резе. Засега обаче — не.

— Още.

— Тя сложи трохичките в ръката си и им подсвирна…

Не стана точно така в действителност, но това си беше само за него. Бяха взели питка и сирене на излизане из полята. Ан хвърли хляб на няколко врабчета и скорци, привличайки ги по-наблизо. Накрая беше сложила трохи върху дланта си и я изпъна върху тревата. Врабчетата изобщо не дръзнаха да кълват оттам. Един скорец наперено я обиколи и я огледа от всички ъгли.

— Няма да дойдат — каза Уил. — Не и дивите птички. Освен ако не е свирепа, гладна зима.

Но през смях тя твърдо беше решила.

— Изглеждам прекалено голяма, мисля — каза Ан и се снижи с протегната ръка.

Скорецът запърха с криле, отдръпна се, заобиколи.

— Все пак си човек.

— То е, защото гледам. Безсловесните създания никога не могат да срещнат погледа ни.

Бавно се изтърколи по гръб, докато не се вторачи в небето, с разперени ръце, трохите бяха още в дланта й.

— Сега си мисли, че си луда — каза Уил.

Но осъзна, че Ан никога не можеше да изглежда нелепо: природата не би го позволила. Напоследък често се сблъскваше с тези внезапни открития, сякаш се стряскаше от сън, дори докато беше буден. Скорецът с клатушкане се беше приближил: после се втурна, открадна хляба и за секунда изчезна.

— Изобщо не го усетих — каза Ан, надигайки се да седне, смеейки се на себе си, но доволна. — Толкова лек и бърз — изобщо нищо не усетих… — Уил беше уловил смеха й в устните си.

— Още — промърмори Едмънд.

— Девойката имала толкова нежно сърце — продължи Уил — че не можела да понесе гледката на яйце, счупено в тигана. — Или по-точно, мислеше си той, чрез нежността на сърцето си схващаше света, носеше я деликатно пред себе си като потупващата пръчка на слепец. — Живеела във висок замък далеч отвъд облаците.

Той преиначи приказката на измислица, щом го разтресоха свирепите вълни на спомена. Цялото онова ученическо бръщолевене за разгонване и чукане — колко погрешно е било с неговата грубиянска целенасоченост, след като самият акт беше толкова неопределен, гъделичкащо опънато въже от почти болка и сдържано кихване, налудничав копнеж по онова, което вече имаш, сякаш едновременно си и преситен, и гладен. После, след първия път, беше раздвоен между желанието безпомощно да хлипа в обятията й и желанието веднага да стане изключително добър, силен, трезв, мъдър човек, на когото тя може да се довери за вечни времена.

— Не трябва да го правим повече — усети се, че казва той.

— Не — отвърна тя.

Покри се спретнато, скромно, без припряност. Уил знаеше, че ще го направят.

Веднъж и в къщата. Той знаеше какви чувства изпитва Ан към дома си, но в онзи ден Бартоломю беше завел всички в Темпъл Графтън на благодарствена литургия за една братовчедка, а Ан беше останала, за да се грижи за мащехата си, и някак се случи. След това Уил се питаше дали не е било изпитание, за него или за нея — това беше друг въпрос. Харесваше му просторът на къщата, съхранената, напомняща корем на кокошка топлина под сламения покрив, чувството, че зад следващия, изтрит от стъпки, праг винаги ще се отвори друга стая. Но Ан се движеше из нея високомерно, винаги малко над една ръка разстояние, сякаш оставяше пространство за трети човек между тях.

Така че Уил попита за него: какъв е бил.

— О, Бартоломю мисли, че направо съм оглупяла по него. От мен няма да чуеш нищо, освен глупости по въпроса, повярвай ми.

Очите му болезнено блуждаеха зад скованата усмивка.

— Не ме интересува особено какво мисли Бартоломю.

— А би трябвало. — Ан почна да кастри ябълковите клонки, които висяха от кухненските греди — също като тях беше бодлива, суха и лесно се трошеше. — Той е много по-добър от мен. Има здравословно отношение. Аз съм болна. Такава съм, Уил: трябва да виждаш това у мен, трябва да виждаш ясно и истински.

— Не можеш да виждаш истински — каза той. — Можеш само да виждаш.

Тя строши съсухрените клонки в ръката си.

— Не. Значи, и ти си болен, ако мислиш така.

— Добре, искам да съм болен. Виж, вдигнала си прах. Обърни се насам, погледни го в лъча светлина. Гледай как танцуват прашинките.

Ан се изплъзна от хватката му.

— Прах, мъртъв прах.

— Жив. Защо са всички тези мисли за здраве и болест? Да не би баща ти твърде много да ти липсва, заради това ли?

— Да, да, брат ми отбеляза много правилно, добро попадение, Уил, само се пази. Ти се превъплъщаваш толкова умело, че човек би помислил, че абсолютно никога не говориш за себе си, никога искрено, никога от сърце. — Ан се извъртя и се отдалечи от него, огледа го от горе до долу, сякаш да прецени нанесената рана. — Това означава ли, че съм го обичала твърде много? Какво общо има любовта с твърде много?

— Не знам. Разбираш ли, аз още не знам какъв е бил той. Винаги ли е бил мъртъв? Просто се чудя, защото не мога да видя с каква цел човек живее на тази земя, за каква цел се бори, смее се — да, да, той смееше ли се, Ан, тежко от корема или пискливо през носа? — и защо обича и е обичан, след като после мислят за него единствено като за умрял. И не го свързват с нищо друго. Превърнал се е в щипка прах. Във въздишка. И това от онази, която от всички го обичаше с най-добрите чувства…

— Не го обичах с най-добрите чувства. Бартоломю го обичаше така — прямо и честно, според връзката им, не променяше отношението си, когато татко го налагаше с пръчката. Ако татко я беше вдигнал срещу мен, знаеш ли какво щях да направя? Щях да откажа да го обичам. Щях да го накарам да страда, да го накарам да си плати. Такава беше моята обич, Уил. Пълна с условия. Докато ме оставяше да греша и никога не се опитваше да ме поправи…

— Не плачи. Ела, тихо, недей.

— А сега ти ме глезиш като него.

— И винаги така ще правя. Аз съм твой, разбираш ли.

— Той наистина се смееше. С тих и мек смях, някак полускришно — като човек, който храни куче с остатъци под масата. О, аз също съм твоя, Уил. Но не е ли плашещо? Любовта не прилича на нищо друго. Както се казва: „Тук е тайната вена, тук от мене капе кръв“.

По-късно отидоха в спалнята й. Беше пълно с танцуващи прашинки, докато Уил я разсъбличаше. Част от напрежението й беше отслабнало — или вероятно се беше предало на него. Колко сложно беше това облекло — ръкавите, завързани за роклята, фустата, пристегната към корсажа, корсажът, забоден над ризата: дрехи като лабиринт. Тя се усмихна, с бяла кожа над чорапа, закачен с жартиер.

— Повярвай ми, по-лесно е да ги свалиш, отколкото да ги облечеш.

Дори след като нейната голота го ослепи, събори го като удар по сгъвките зад коленете, той усещаше присъствието на къщата. Почувства се възпрепятстван. Светлината се томеше от прозореца, умираше по дъсчения под; изстиващите дърва внезапно запращяха, оглушително като затръшващи се врати. Притискаха се здраво и шепнеха, правеха любов като заговор, сякаш залагаха барут.

— Още — изграчи Едмънд.

Уил примигна и потръпна.

— Няма повече — каза той. — Това е краят на историята.

Маслото и яйцата го предизвикаха. Особено мирисът на маслото, но също и жълтият му цвят, мазнотата и меката тежест в кърпата. Ан продава нейното бързо, сваляйки под четири пенса за фунт, само и само да се отърве, но то сякаш полепва по пръстите й и й се налага силно да преглъща, отново и отново, опитвайки се да прикове очи върху нещо неподвижно и стипчиво. Но всичко на пазара сякаш се прави със сладникави, мазни движения. Женските шии и гърди се накъдрят като суроватка, а врявата от гласовете им се вихри из крехкия съд на главата й.

— Ах, госпожице Хатауей, радвам се, че още някой се чувства като мен. Тая жега не е типична за сезона, нали? Досега трябваше да сме усетили хрущящата ябълка във въздуха. А пък аз направо ще се задуша.

За ръката я стисва Джоан Шекспир. Присъствието на момичето е хапливо и освежаващо — добре. Ан успешно преглъща. Но после Джоан насочва вниманието си към яйцата.

— Хубава кошница имаш, но не се купуват май, а? Мисля, че хората нямат доверие на яйцата в тези жеги. Яйцето може и да изглежда добре, но не се знае какво има вътре?

Това прелива чашата: мисълта какво има вътре. Ан хуква, повръщайки.

Ела, масълце, ела. Римата й минава през ума, докато намира някаква пряка и се превива на две, разплисквайки позорна безпомощност. Питър стои на вратата, чака своя маслен кейк. Изрецитирано над маслобойката, за да блъвне. Маслобойка, маслобойка. Никога не й е било толкова лошо, освен ако не броим вчера. Джоан изчаква на тактично разстояние.

— Извинявай. Това е ужасно… — Невъобразимо, но има още. — Ужасно за теб — казва Джоан, отдръпвайки полите си. — Но поне вече знаем какво е.

Превита на две, Ан ахва, втренчва се и надзърта към момичето, кимащо дълбокомислено.

— Да си жива и здрава, не се мъчи да говориш засега. Какво стана, когато споменах яйцата, нали? Хващам се на бас, че днес си яла развалено яйце. Странно как някой само да спомене думата, и всичко тръгва. О, моля да ме извиниш, не трябваше да го казвам.

— Не, не. По-добре сега…

По-добре, но не е добре и скоро милата, ободряваща Джоан я хваща под ръка, поема тежестта й и настоява тя да дойде на „Хенли стрийт“ да си почине. Само на една крачка е, а и Ан със сигурност не може да се върне в Шотъри така; всъщност Джоан не иска и да чуе…

Така че сега — от всички възможности — тя ще види дома на Уил, ще се запознае със семейството му: ще прекоси оттатък. О, това витаеше като мисъл, като китка билки, сушащи се в килера, евентуално да се погрижиш за тях. Но не по този начин, с новото, което Ан знаеше. (Мислейки за това, което е вътре.) Откъде може да знае? Не е само заради пропуснатите месечни цикли и неразположението. Един вътрешен глас беше казал да, глас, който едва разпознава като свой: женска мъдрост трябва да е, макар Ан никога да не е вярвала, че е предразположена към подобно нещо. Може да си се представи стара много лесно, но не и мъдра.

Ето я и нея, къщата, в която е роден той, нейният любовник. Така ли трябва да го нарича? Нищо не беше назовано, в това се състоеше част от красотата. Но времето за име настъпва. Тя отново преглъща с усилие, прекрачвайки прага, нащрек като контрабандист. Къщата е мрачно величествена, макар и леко унила — също като мъжа, който й се покланя.

— … така че, татко, казах й, че трябва да дойде и да си почине тук.

— Съвсем правилно. Госпожице Хатауей, добре дошли сте. — Нисък, дълбок глас, очите на Уил, заседнали в сивкаво лице. — Сезонът предразполага към болести, опасявам се. Моля, отдъхнете си.

И Ан наистина се чувства добре дошла, това е най-любопитното. От такова внимание и тържественост би трябвало да се почувства неловко. Майката на Уил също ги проявява, идва безшумно, нежно обгръща ръката й в своята с оживен поглед.

— Мила моя, ще опиташ ли нещо ободрително?

Когато Ан отказва с благодарност, няма натиск, оставят я на мира. Толкова различно от гостоприемната глъчка в Хюландс Фарм, където би било: Ела, говори направо, какво не е както трябва? Изпий го цялото. Тук, подозира Ан, можеш да криеш чувствата си по ъглите. Няма и следа от дърпане към откритите пространства на откровеността. И все пак не бива да се отпуска — носи отрова в тази въздържана атмосфера. Нямаше да са толкова любезни, ако знаеха, мисли си тя. Говори за цените на пазара, чудейки се къде, за бога, е Уил, чудейки се също дали наистина иска да го види точно сега. Разбира се, ще трябва да го види скоро, вече знае, но това е различно. Всичко е различно.

Внезапно Уил се появява. Ан осъзнава, че никога не го чува, когато влиза в някоя стая. Той е по риза, полепнала от пот след работа.

— Боже, Уил, облечи се, един път да ни дойде на гости госпожица Хатауей, вместо само ти вечно да ходиш в Шотъри — виква Джоан.

Ах, значи говорят за това. Очите им се срещат: за миг двамата са заедно в гората. После:

— Госпожице Хатауей, моля да ме извините за момент.

И той се измъква, за да надене жакет. Измъква се да надене и нещо друго, изглежда; когато се връща, въпреки че още си е Уил, оказва се някаква негова версия, брониран с шеговити забележки, с отплеснатия бледен и вторачен поглед на часови. Запазва го дори докато слуша как Джоан разточително описва неразположението на приятелката си. Истината се струва на Ан като птичка, хваната в капана на стаята пърха с криле, пронизително цвърчи над главите им, не можеш да я пренебрегнеш. Но печални, благи, старите Шекспирови й се усмихват: нежно възразяват, когато собственото й напрежение я изпъва като струна да стане и тя казва, че е добре, напълно способна да си тръгне за вкъщи…

И дума не може да става. Тя ще язди кобилата, а Уил ще трябва да я заведе. Господин Шекспир гледа така, сякаш отказът би му причинил страдание по някакъв глъбинен, рафиниран начин; Ан се хваща, че мисли за претърпели поражение кралски особи, безмълвно сияещи в сенките на изгнанието. А после Бартоломю отбелязва: Ако човек изгуби пари, трябва да се увери, че са неговите собствени.

Щом излизат извън града, Уил й помага да слезе от коня. За момент Ан остава в прегръдките му, после се отдръпва. Сега е необходим говор без докосване: друго нововъведение.

Свежда поглед към снопче трева. Чуди се дали ще запомни тази малка кошничка от зеленина, оплетените сухи стръкчета пилешка трева, пъпленето на закъснялата петточкова калинка.

— Уил, ще имам дете.

Избира този от всички начини да го изрече: сякаш е някакво мирно решение, като да отглеждаш гъски.

— Какво ще правим? — казва той след може би три вдишвания с нещо от същата неутралност: човек би предположил, че ще се поразходят и ще побъбрят за това.

— О, боже — простенва тя с хленчещ глас — не ме изоставяй.

— Да те изоставя, как така? Аз те обичам и съм твой слуга…

— Да, мисля, че е вярно, но там е работата, че го казваш, а ти си много добър с думите и от това… от това се страхувам. — След като е разкрила и оголила своята огромна слабост, тя е смела, няма смисъл от опити да се прикриваш с парцали. — Нямам нищо против да си съчиняваш истории, Уил. Знам, че не можеш да не го правиш. Стига да не е сега, не и по този въпрос.

В някакъв момент са тръгнали заедно, ръцете й нежно удрят гърдите му, устните им искат да се допрат. Но не, погледни го, прикови погледа му.

— Нашето дете — казва той. — Нашият живот заедно. Ще го имаме. Какво повече да желаем? — Той отривисто махва с ръка, сякаш въпросът е разбунил мъничък рояк от жилещи отговори, но той ги пропъжда. — Ан, ти си огромната награда в живота ми.

— И ти… това си ти…

Огромната награда: да, довери му се, че ще намери правилните думи. Тя го прегръща и няма нужда да казва, никой няма нужда да казва, че освен това нещо е изгубено — изборът.

Докато прибираше кобилата в конюшнята, Уил вдигна поглед и видя майка си.

— Госпожица Хатауей вече е по-добре, надявам се?

— Много по-добре. Праща ви сърдечни благодарности и поздрави.

Майка му погали кобилата по носа.

— Ослепява, предполагам, горкото създание, макар стъпката й още да е уверена… Това неразположение изчезва, Уил, след първите няколко месеца.

Уил държеше юздата в ръце. Втренчи се в розетката, сякаш никога не беше виждал нищо подобно. Трябваше да се досети.

— Говорихме за това, майко.

— С кого? Имаш предвид двамата с госпожица Хатауей? Защото определено не си говорил за това с нас.

Не е рязка, но у нея има нова строгост. Той се сети за училище, как се измъкна зад разсилния с неговите изгризани нокти и задрямало внимание към упражненията им и как се приближи към учителя. Впечатляващо — но сега знаеше, че въпросът ще е по-труден, нямаше да може да се скрие.

— Имам такова намерение. Ще постъпя така, както е правилно, майко. Но не съм принуден да го направя. Никой от нас не е. Правим тази стъпка доброволно.

— Баща ти също трябва да чуе това, не само аз — каза тя, взимайки поводите от него. Уил забеляза, че през това време ги е увивал и усуквал. — Трябва да имаш неговото позволение. За всичко трябва да се говори, както му е редът, открито. Да се обсъди.

За миг Уил чу тази дума погрешно: може би заради онова, което видя върху лицето й. Тя се отдалечи от него и закачи поводите. Вече не съвсем като неин син, Уил попита:

— Без да броиш татко за момент, ти какво мислиш?

— Мисля това, което и той, винаги.

Тя поклати глава, сякаш ученикът се проваляше в усвояването на тези нови уроци. При всички положения, помисли си Уил, щом тя го остави сам, скоро ще съм с нови дрехи: мога да се увия в евтиното великолепие на родителя.

Не, каза му Ан, когато той поиска да дойде във фермерския дом и да говори открито сега. Не и не.

— Защото така ще изглежда като нещо, което ти си направил. Вместо ние двамата. Тръгвай, любими. Аз ще проведа първия разговор. Виждаш ли, вече влязох в ролята на опърничавата жена.

Засмяха се на това, високо и нервно.

Сега, вътре в къщата, тя почти се разкайва; чуди се, наблюдавайки как Бела преде, дали да каже първо на нея. Защото Бела не е нелюбезна жена — липсата на любезност изисква известно въображение, способността да си представиш кое би наранило; и най-важното — тя е жена. И въпреки това й се струва неестествено. Ан и Бартоломю споделят разкошната близост на ненавистта.

След вечеря тя отива след него в пивоварната, стои и го гледа, докато слага канелка на ново буре.

— Какво, Ан, пияница ли ще ставаш?

— Братко, искам да се омъжа.

— Хм! Просто по принцип ли го искаш, или имаш някого предвид?

Той се мръщи на бирата, пенеща се на ръба на каната; после, свивайки рамене, отпива направо от съда.

— Ти никога не харесваш шегите ми.

— Мислех, че ще си доволен.

— Доволен съм. Така мисля. Просто начинът, по който го сервираш на човек, е, сякаш искаш да го зашлевиш. За Уил Шекспир ли? — Бегло я погледна, макар очите им да се изплъзват от среща. — Мили боже, чудна работа. Знаеш, разбира се, че знаеш — той е много млад. И въпреки че може да си приказва за годеж, сватба и така нататък, помни, че думите на младежа бягат бързо като него. Представям си, ясно си представям, че може да си поласкана. Но помисли. Помисли за Джордж Годън, който още силно е увлечен по теб, да знаеш. Помисли си, само това казвам.

Вече й се иска да беше говорила първо с Бела, с когото и да е, вместо да се налага да съобщава това, което се налага, на брат си.

— Не трябва да го обмислям… да го обмисляме, Бартоломю. Женитбата е уредена.

— Е, да де, но още можеш да промениш решението си, Ан…

— Не, не искам. Освен това не мога. — Усеща, че гласът й рязко се повишава, усеща го като боричкаща се мишка. Оставяйки каната, Бартоломю едва не я изпуска. Бирата се разплисква и се размирисва, а Ан се мъчи да не повърне, да не сложи ръка на корема си, да не погледне брат си. — Не мога.

— О, мили боже! — След миг той избухва в смях, ужасяващо хриптящ, сякаш някой го е ударил в стомаха, докато му е разказвал виц. — Господи, да ме вземат мътните, сляп съм като къртица. Е, татко, чуваш ли това? Най-после си погребан, старче, можеш да почиваш в мир…

Тя се обръща.

— Вярно е, изобщо не харесвам шегите ти.

— Чакай. Ан. Кажи ми само — нямаше нищо против волята си, нали?

— Не. — Тя изпитва най-разнообразни видове отвращение. — Чуй също и това, татко: говори Бартоломю, добрият брат.

— Винаги съм такъв. Така си мислех. — Сега изражението му е студено и отчуждено. — Тогава няма кой знае какво повече да се говори, нали? Не е като да имаш нужда от разрешение. Не и на твоята възраст.

Оставя я да почисти разлятата бира, сякаш бъркотията е нейна. Ан взима парцала.

Време е за църква, най-добрият момент синът и наследник да потърси аудиенция при Джон Шекспир, който — папист, длъжник или просто верен на себе си — още рискува глобите и не ходи на проповедите.

— Татко! — Стремя се, питам, моля… — Искам позволението ти да се оженя.

В двора на църквата момчета също като Уил преди десет години се катерят по надгробните камъни, съпротивлявайки се на затвора до последния момент. Вътре есенната хрема накъсва на парцали псалма, който се издига към боядисаните в бяло стени. Един скитник се настанява под навеса на входа и деликатно развива дрипите от раните си като реликви за оглед; а у дома на „Хенли стрийт“ Уил се навежда да разрови огъня и казва на баща си, че избраната от него невеста е бременна.

За момент Джон Шекспир оставя Уил забоден на островърхото си мълчание — не прекалено дълго.

— Колко е голяма тя? Госпожица Хатауей?

— На двайсет и шест. Има ли значение?

— Ето. Веднага допускаш, че говоря против нея. Не е така. Ричард Хатауей беше добър човек, прекрасен, достоен, и не съм чул нищо лошо за неговите наследници, за никого от семейството…

— Нямам намерение да се женя за семейството, татко.

— Никой мъж няма такова намерение — отвръща баща му с раздразнителен смях, в който може да се таи ярост, още не може да се познае.

— Мисля само за Ан. Обичам я истински и…

— Много се надявам. Тя е почтена и изтънчена. Ако не мислеше да постъпиш както трябва с такава жена, щях да мисля, че заслужаваш бой с камшик заради това… Е, вече развали огъня с това мушкане. — За миг Уил допуска, че е някаква цинична поговорка, но това никога не е било в стила на Джон Шекспир. Баща му се надвесва намръщен над камината, потривайки ръце. — Виж! Остави пепелта да легне отгоре. Не, Уил, ако ти не беше пришпорил въпроса, аз още щях да имам добро мнение за госпожица Хатауей, вярвай ми. Но не става дума за нейните години. А за твоите.

— И преди са се женили мъже на осемнайсет.

Баща му едва забележимо свива рамене.

— Разбира се. Често, когато лудостта ги тласне натам и вече нямат друг избор.

— Често, да, което значи невинаги, не във всеки случай, а и какво друго очакваш от мен, татко? Трябва ли да имам твоето съгласие или не? В края на краищата, ако ти се възпротивиш, няма да съм аз този, който ще страда.

— Как се палиш само! — Баща му кисело се усмихва. — Ти обичаш девойката и желаеш да се ожениш за нея. Кой се съмнява в теб, Уил? Кой?

Уил тежко сяда. Среща погледа на баща си. Да знаеш, че някой вижда най-лошото у теб, ти носи известно облекчение. Да, баща му ги беше зърнал — пърхащите прилепи в здрача на мислите му. И усеща, че не е предначертал бъдещето си, както чифт ръкавици се замислят от кожата до завършеното изделие, а го скалъпва като барака от всякакви подръчни материали.

Един ден, заклева се Уил в душата си, той ще види най-доброто от мен и ще се изуми.

— Естествено, трябва да се ожениш — казва баща му. — Но това е само началото. Тя знае ли какво да очаква, твоето положение, имущество?

— Не съм създавал илюзии за себе си, татко. Това е немислимо в този дом.

— Трябва ли да влагаш подобна омраза? Вероятно трябва… — Като скришната любов, враждебността изригва, настоятелна и страстна, доколкото може. Съвсем неподвижни, изправени на нивото на очите, двамата дишат запъхтяно като борци. — Освен това щом се ожениш, вече не можеш да ми станеш чирак. Сигурно си мислил по въпроса.

— О, за бога, това беше основната причина да се влюбя, какво друго?

— И все пак трябва да се установиш и да улегнеш, Уил, да се установиш. Мислил ли си за това? Защото няма да кажа да, ако подозирам, че не си сериозен и че ще искаш да се измъкнеш още щом сватбените дрехи овехтеят. Установи се, стани съпруг и баща, работи здраво, планирай утрешния ден, познавай утрешния ден, неговия вид и цвят. И ако откриеш, че не държиш на това, кого ще обвиниш? — Той не се усмихва, но по лицето му се появяват части от усмивка. — Не мен, този път не, момчето ми. Това е лукс, от който трябва да се откажеш.

— Възнамерявам — казва Уил — да няма съжаление от никоя страна, татко. Преди всичко, защото моята жена никога няма да се засрами от избора си.

Едва забележимо натъртване на моята. Той знае как да разпределя ударенията, да предизвиква най-впечатляващия ефект. Частите от усмивката на баща му се разпадат.

Брутално счепкване — но все още само показно сдавяне на кучета, зверовете най-после са издърпани за веригите, за да им превържат раните; не като изтормозения язовец, който Уил видя миналия месец, черното и бялото му бяха на червени ивици, беше непобеден, но въпреки това умираше, пребит с тояги, и краят му се мержелееше.

И докато на „Хенли стрийт“ се оформя обликът на ново поколение, в църквата богомолците кашлят, шават и се предават във властта на проповедта. Викарият с особен, писклив, лукав глас поставя въпроса за греха; за някои там той звучи като съпруга или господар, оплакващ се от кухнята, настояващ да се направи нещо отегчително необходимо. Други — вероятно едва ли изобщо го чуват — са заети да зяпат стенописите, разпятието, където виси кралският герб, и желаят дърдорещият свещеник да можеше да се понесе над тях с развети църковни одежди. Може би голямата вяра е навик и дори най-задълбочените мисли лесно се разпиляват от внезапното срязване на ишиаса, от гарвановия крясък в църковния двор, крясък, невероятно оглушителен, наситен със сяра.

— Ще искате да се ожените, преди да започне да й личи. Най-добре да подадем молба за облигация — казва бащата на Уил. — Хм, скромно събиране ще бъде. Майка ти отиде до олтара, тъничка като сватбения си воал.

Уил има видение, в което Ан с нейната гола белота ярко блести на фона на тъмното легло; и сравнявайки онзи момент с този, му се струва, че в живота изобщо няма принцип на свързването, а само сътресения, слепи улички, скъсване.

— Голям корем, бързане и никакво чиракуване, да, да, много добре — казва Уил — но не ни ли е позволено мъничко да се порадваме някъде по пътя? Това е любов, не е смърт.

— Не казах ли, че ви желая щастие? Желая ви го и на двамата. Желая ви да сте по-щастливи, отколкото се опасявам, че е възможно, Уил. Ти не си подлец или безделник, не, но си майстор в дребните разочарования.

Можеше да е и по-зле, мисли си Ан, докато сервира бирата с подправки на господин Шекспир. И всичко е така изненадващо търпимо тъкмо заради него — нейният бъдещ свекър, който съвсем нетипично се е помръднал от „Хенли стрийт“ и е яхнал коня си до Хюландс Фарм заради срещата.

— Благодаря, скъпа моя. — Очите му срещат нейните, леко се усмихва над мускатовото изпарение. Да, работата е сериозна и в нея има тревоги и срам, но когато той я погледне, Ан има чувството, че е направено изключение, като одеяло, с което нежно те завиват, докато заспиваш. — Да, да, сър — продължава той — спомням си, когато баща ви беше жив, изобщо не я смятаха за добра земя, подходяща да сееш ечемик. Прекалено силна…

Има и отказ да се пришпорва въпросът. Първо подготвяме почвата, общуваме. Кракът на Бартоломю потропва и се върти; въпреки всичко е сложил чист нагръдник, пуснал е в обръщение онази част от себе си, която е солидният, трезвомислещ добър стопанин. Напоследък се информираше за имущественото състояние на Шекспирови, за загубите и съдебните призовки, за оставащите имоти. Вече всичко е излязло на бял свят — на търговския свят — тази любов, която принадлежеше на зеленикавия сумрак с покров от птичи песни. Но спокойната улегналост у господин Шекспир прави случая поносим.

И Уил, разбира се — макар че сега има нещо изкривено във времето им заедно и то не е нито откраднато, нито предоставено. На масата лежат документи, готови да им обърнат внимание, щом господин Шекспир приключи с любезностите, тогава разговорът трябва да се обърне към зестрата, наследството и свързването. Въпреки че някога баща й започна да я учи да чете по буквара на Бартоломю, тя така и не стигна по-далеч от азбуката и не допуска, че присъствието й ще е от голяма полза, когато се заемат да преглеждат тези мастилени трънчета и камшичета. Дали ще е подходящ момент да каже: „Хайде, Уил, да се поразходим малко из градината с подправките“? Дали е подобаващо или къде, ако изобщо някъде се намира подобаващото, след като тя е бременна и семействата им уреждат сватбата по най-бързия начин?

Накрая тъкмо мъжете (както мисли тя за бащата на Уил и на брат си) ги оставят сами за малко — господин Шекспир иска да разгледа фермата, която не е виждал от времето на стария господин Хатауей. Ан се надява той да не повтаря все това твърде много заради нетърпимостта на Бартоломю към миналото, но все пак двамата тръгват на дълга разходка в доста сърдечни отношения. Наистина сърдечност е отличителният белег на цялата работа дотук и ако изключим гаденето, чувствителните гърди и факта — скоро крещящ и неоспорим — че тя не е девойка, а лека жена без капка уважение към доброто име на семейството си, може да се каже, че уреждат една почти нормална сватба.

Ан иска да каже част от това на Уил, да го накара да се усмихне; преди всичко — да разсее напрежението, което присъствието на баща му като че ли загнездва върху неговото чело. Ухажване отзад напред, мисли си тя, но не го изрича. Отнякъде глас, и познат, и чужд, натяква: горещата любов скоро охладнява.

— Е — казва Уил — поне ни вярват, че няма да се занимаваме с нещо, с което не трябва.

Въпреки че тонът му попада отчайващо далеч от целта, двамата се разсмиват: смехът е нещо като обещание или — вероятно в духа на онези документи на масата — като първа вноска по изплащането. Още смях ще има в бъдеще, в бъдещия им живот, със сигурност.

На сватба понякога на гостите се подаряват ръкавици. Не и на тази.

На сватбата, която Джон Шекспир се бе надявал да отпразнува, когато му дойде времето, между своя наследник — след като приключи с чиракуването — и дъщерята на, да кажем, колега, член на градския съвет с порядъчно имущество, щеше да има подарък ръкавици за всеки гост; щеше да има всичко подобаващо. Но това е животът, който не се сбъдна.

Вижте как се оформя пътека в гората или из обраслото поле. Кога започва? Вероятно някой човек постоянно минава оттам, а след него друг човек и друг; а после някой тръгва оттам, просто защото е леко утъпкано, малко по-лесно. Накрая пътеката става широка, гладка и постоянна като нещо, което винаги е било там. Но погледнете внимателно сред дърветата или треволяците на прещипа и може смътно да забележите изгубените начала на други пътеки, пътеки, които поради натрупване на дребни случайности и избори никога не са били прокарани.

Такъв беше и животът, който не се случи на Джон Шекспир. И вероятно — на неговия син.

Освен това няма време да се подаряват ръкавици на сватба с отклонение от правилата: прескачат обявяването на имената на младоженците в църквата, бързат да сключат брака. Двама приятели на Бартоломю предлагат пари като гаранция — тоест, ако младоженецът не е сериозен, ще бъде задържан да отговаря за тях, о, да. На моменти Стратфорд се развлича с всичко това. Нямат край тревогите на господин Шекспир, казват хората. Някои го удрят на нравоучение, или с други думи, злорадстват — спомняйки си забележителната му сватба с момиче от рода Ардън, шеметното му издигане, а после сделките с вълна и слуховете, неяснотите и падението. И ето че името на Шекспир пак се препъва вероятно за да изпадне най-накрая от редиците на най-изтъкнатите, от възможността да получи семеен герб и благородническа титла някъде при следващите едно-две поколения. Случвало се е и преди. Из Уорикшър[5] хората се натъкват на ровове върху земя, която може да е била притежание на собствените им предци. Общо взето, не е голям проблем за никого, който говори за това, в сравнение със задължителните плащания на арендата всяко тримесечие, мъничкия болнав син, чиито огромни очи казват, че няма да оживее, горящите сажди в камината, които са разтурили работилницата.

Господин Фийлд спира Уил на улицата в деня преди сватбата, ръкува се с него.

— Бракът — заявява той някъде между поздравленията и съболезнованията — е благословено, сериозно положение за мъжа и жената християни.

Носи се слух, че напоследък уважаваният дом на „Мидъл Роу“ ехти от среднощни скандали и че веднъж госпожа Фийлд заключила съпруга си навън. Уил си мисли за Ричард в Лондон, представя си го как набира шрифта в тъмната печатница, оградена от покрив върху покрив. Набирайки буква след прилежна буква текста на своето бъдеще. Но любовта определено също може да е възможност.

Ние трябва да сме всичко един за друг. Ще бъдем всичко. Трябва да бъдем. Трябва и ще бъдем. Това се върти в ума му, докато не заприличва на онази игра с ръцете, която играеше като дете с Джоан — едната ръка върху нейната, после нейната върху неговата, все по-бързо и по-бързо, докато вече трудно различаваш коя на кого е. И сега неговата ръка покрива тази на Ан, докато стоят заедно в църквата на Темпъл Графтън, до която не ги е придружил оркестър. Ан носи косата си пусната за последен път, преди бракът да я завърже и скрие, и на Уил му се струва, че никога преди не е виждал истински нейното великолепие, нейната прекрасна неправдоподобност. Всеки кичур около лицето й има точно определен начин, по който пада и отскача — като обелка, която се спуска от ябълка. Стоят пред лицето на Бог и дузина простосмъртни, вдишвайки студения, влажен ноември в отговорите си. Един-единствен лъч светлина косо пада от тесния прозорец, на вид и солиден, и временен като нещо, подпряно там засега, което скоро ще бъде прибрано, изрязано с трион. И между две провиквания на врана от църковния двор ги обявяват за мъж и жена.

Сега пътеката през гората придобива очертания. Ан ще се върне с Уил да живее като негова съпруга под бащиния му покрив, там ще се роди детето и новото поколение ще бъде отгледано сред кожи и свитъци със сметки, и тази пътека приема толкова конкретна посока, а почвата е толкова разчистена, че е трудно да видиш как е можело да поемеш по някакъв друг път. Трябва да е имало със сигурност сеч и горене.

А Ан изживява щастие, което е едновременно стряскащо, чисто и сложно, сякаш ледена висулка е трябвало да се превърне в панделка, вързана в знак на обич. Изоставяйки всички други, стои само при нея. Това ще направи Уил — тя го вярва и му се уповава, точно в това е нейната любов — и е толкова изумително окончателно, че незадоволителното се разпада, разсейват се припряността и обвързването, закръгленият й корем и пустотата на църквата.

Това настроение сякаш заразява дори Бартоломю, който през целия ден беше намусен и прегърбен, полюшваше кесията, съдържаща зестрата й, като оръжие, намръщи се на венчалния пръстен, който смята за католическа дрънкулка. Службата е приключила, виното е отворено и раздадено из църквата — просветва му и се усмихва, здрависвайки ръце и потупвайки рамене. И затова, когато се случва, вероятно той няма това предвид и начинът, по който излиза от устата му, е просто лош късмет.

— Е, Ан — казва Бартоломю, като я прегръща — хвана го тъкмо навреме.

И го изрича точно когато Уил се обръща и чува.

[1] „The Triumph of Beauty“ — пиеса, написана от Джеймс Шърли през Каролинската епоха; в произведението се усеща силното влияние на Шекспировата „Сън в лятна нощ“. — Б.пр. ↑

[2] Старинен струнен инструмент. — Б.пр. ↑

[3] Бранзли — старинен шотландски танц. — Б.пр. ↑

[4] Приятел (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Историческо, церемониално и административно графство в Централна Англия, включващо и Стратфорд на Ейвън. — Б.пр. ↑

4
Метаморфоза на любовта[1] (1587 г.)

Започвайки четиринайсетата си година, Бен грабна каиша от ръката на пастрока си една душна привечер в средата на лятото и направи това, което много отдавна беше обещал.

Удари го за информация, както се оказа, а не отмъстително — просто за да изясни нещата; и човекът го понесе доста добре. Дори покани Бен в пивницата с него на следващата вечер.

— Сега сме мъже и двамата — каза Робърт.

Бен отиде, само този път. Беше интересно да види врявата, която пастрокът му обичаше да създава около себе си — със собствен стол до камината, с полирана халба и всички го гледаха като оракул. Той призна на Бен след четвъртата кана, че целта му е да стигне не по-ниско от Майстор на почтената гилдия на керемидарите и зидарите.

Бен кимна замислено: не е кой знае какво, понеже смяташе, че наежената тъпота на пастрока му не е по-привлекателна с разголен тумбак от това, което изживя при пиенето. Изключително много хареса начина, по който бирата му въздейства, и се зачуди дали ще започне да я харесва прекалено много. Но въпреки това на следващата сутрин пак стана в пет часа, охлади глава под уличната помпа и чете Хораций, докато вървеше към училище, без да се чувства по-зле. Подозираше, че пиенето наистина може да му бъде съюзник и възможност срещу онова, което се задаваше пред него.

— Само да имаше някакъв друг начин — каза майка му. Беше станала извънредно мършава напоследък, рязка и веднага мина на въпроса, както винаги, като човек, който отмерваше дажби за чувствата. — Но няма достатъчно пари за университета. Затова трябва да имаш занаят. И няма смисъл да плащаме такса за чирак при друг майстор, след като можеш да останеш у дома и да се научиш на занаят безплатно.

— Да — съгласи се Бен. — Няма смисъл.

Знаменитата история на господин Камдън беше публикувана. Наричаше се Британия. Треперейки, Бен разлисти огромната книга във формат фолио в кабинета на учителя. Не беше подобаващо за него, без да е стипендиант на кралицата, да бъде тук, но вече нямаше голямо значение, понеже напускаше Уестминстърското училище.

— Но тя е великолепна. Трябва да ви прослави.

Учителят Камдън се навъси от скромност.

— Привлече благосклонно внимание. Моят покровител лорд Бъргли беше особено любезен. Сега вече виждам само несъвършенствата й.

Бен поклати глава.

— Никога преди не е писано подобно нещо. Въпреки това оставате тук.

— Като учител, да. Това изненадва ли те?

— Не, защото сте най-добрият сред преподавателите. Да, защото, ами… — Щеше да каже: ако аз трябваше да представя великото си дело на широката публика, нямаше да продължа тихо да преподавам граматика в стара монашеска килия, а щях да викам до небесата. — Навън е широкият свят.

— Който може мъничко да пообиколя през ваканцията и който съвсем скоро може да се отегчи от мен. Междувременно се надявам да преподавам и на други такива ученици като теб.

— Но за какво? — Бен затвори книгата и отпусна ръце върху подвързията от телешка кожа. Книгите, беше забелязал той, бяха по-топли от всички останали неодушевени предмети. — Не се безпокойте, повече няма да се самосъжалявам.

— Не е необходимо да преставаш да учиш, Бенджамин. След като можеш да четеш, след като можеш да се сдобиеш с книга. Което ми напомня… За теб са.

Половин дузина томове, вече приготвени в чанта. Имената заблестяха и затанцуваха пред Бен: Вергилий, Плавт.

— Не мога да ги взема.

— Така ли? Ще ми достави удоволствие. Тогава ги вземи назаем, ако предпочиташ. Както казах, оставам в Уестминстър, а твоето чиракуване несъмнено ще те задържи наоколо. Още ще бъдем приятели, надявам се.

— И аз се надявам — отвърна Бен, усмихна се и прие книгите.

И си помисли: най-изтъкнатият учен историк в кралството и Бен Джонсън, зидарят на тухли — приятели. Много симпатично. Крайно невероятно. Видя погледа на господин Камдън да се отплесва към новата купчина с кореспонденция на бюрото му, бучките и капките восък за запечатване, плодовете на ерудицията. Не че искаше Бен да си тръгва, но след като си тръгнеше, щеше да е зает с много неща, щеше да се заеме развеселен с тях, неизбежно забравяйки. И някак си това накара Бен да каже:

— Не съжалявам, знаете ли. За начина, по който се изправих пред изпитващите. Гледаха ме високомерно, но въпреки това знаех латински почти толкова, колкото и те. Нямаше да им се поклоня. И никога няма да се поклоня, разбирате ли, когато знам, че съм на прав път.

Учителят Камдън сякаш понечи да каже нещо, после поклати глава и тъжно се усмихна. Вероятно тъжната усмивка означаваше: Ти ще се промениш. Но господин Камдън — въпреки че Бен го ценеше повече от всеки друг на света — всъщност не го познаваше истински. Никой не го познаваше и Бен нямаше нищо против: той се познаваше. И това е бил най-главният принцип зад цялата велика мисъл на древните: познай себе си. Странно, мислеше си той, че толкова малко хора успяват да го постигнат.

— Спести ми всичките подробности да ме учиш на изкуството и загадките на твоя занаят — каза Бен на пастрока си първия ден. — Просто ми покажи какво трябва да правя.

Той вдигна поглед към високите стълби и скелето и осъзна, че няма страх от падане.

Разгледай събитията от един-единствен ден — не, много по-малко. Горе-долу толкова време, колкото е необходимо да опечеш птица на шиш.

Достатъчно време да промениш човек — и вероятно света.

Мястото: ами, две места, на разстояние петдесет мили, свързани чрез последствията. Едното е оксфордшърският пазарен град Тейм, широко разпрострян по пътя за Лондон, град на еснафи, забогатели от вълна, готови да дадат добри пари, ако получат добро качество — както направиха по-рано днес с представлението на най-достойните от всички пътуващи театрални трупи — трупата на Нейно Величество.

Появиха се в огражденията на „Уайт Хаунд Клое“ и пред огромна, умееща да оценява тълпа изиграха „Славните победи на Хенри Пети“, а сега в „Литналия орел“ ядат, пият и броят. Ангажирали са цялата трапезария за себе си: това да не е някаква дрипава паплач, те са трупата на Нейно Величество, събрани сред най-добрите играчи на няколко трупи, за да прославят името на кралицата из страната и да играят пред нея в двореца. Кралицата, като оставим настрана грижите й за държавата, истински обича да гледа представления и с гордост притежава театрална трупа: това е и удар срещу пуританите, мразещи сцената, въпреки че това не ги кара да замлъкнат.

— Сладостен звук!

Братята Дътън, с червени бради, лукави, изсипват звънтящото съдържание на кутията върху масата. Уилям Нел, висок и червендалест, изкусен в пресъздаването на крале, ги наблюдава. Не е доволен. Грабва една монета. Захапва я, прегъва я.

— Копелета. Проклети лъжливи дръвници.

— Тихо бе, човек, вече не си на сцената — казва Джак Тауни. Светъл, с дълги крайници, красотата му още е забележителна, вдлъбнатината между веждите му обаче може да се поддържа само с усилие. — Кръчмарят ще те чуе.

— Чумата да го тръшне. Както и крадливия Тейм. Мъжете са тъпаци. Жените — всичките грозни.

— Естествено, че са. Още не си достатъчно пиян — налива Тарлтън, чипоносият шут. — Една чаша и вече ще хвалиш мъжкото остроумие и женската красота. Още една чаша и ще почнеш да ги хвалиш на обратно.

При тези думи Джак Тауни присвива очи. Вероятно не защото се смее. Но Нел се нахвърля отгоре му.

— Какво се хилиш? Не се тревожи дали ще чуе кръчмарят, Тауни, гледай си твоята проклета публика. Гласът ти ти изневери. Накрая вече не излизаше нищо, освен грачене. — Той скрибуца, имитирайки го с презрение: — Ами тогава може би всичко, което имам тук, е твое. Жалко, а не сърцераздирателно. — Пълната догоре чаша с вино е пресушена, той се задавя. — Сипи ми още.

Тарлтън налива.

— Когато се правиш на ласкател, направо ми замайваш главата. Вода ли има вътре?

— Спести си палячовщините за двореца.

— Какво ви става, за бога? — Джон Дътън струпва монетите. — Те ни харесаха. Взехме два пъти повече от спечеленото в Бейкънсфийлд. Защо сте толкова гадни?

— Имам нужда от малко въздух. — Нел става от масата и отива да отвори единичния прозорец. Той неохотно се поддава, скрибуца и стърже. В стаята се просмуква мъничко от уханното лято. — Проклет град. Отбеляза ли го? Тук — църквата. До нея — граматическото училище. Там — бунището. И така е с всяка мрачна дупка, до която трябва да се влачим отсега до септември. — Той хвърля поглед назад. Кървясалото му око попада на Тауни. — Е, какво се блещиш? Ти винаги първи слагаш траур, щом излезем от лондонските порти.

— Затова се блещя. Ограбен съм. Взимаш на човека драгоценните му страдания и какво му оставяш?

— Елате, елате, приятели, поне имаме подобаващ екипаж. Когато отначало бях с трупата на Лестър, правехме обиколките с отвратителна стара каруца и още по-окаяно муле — обажда се Робърт Уилсън — остроумният и образованият в трупата: елегантен, разрежда виното с вода, проницателните му сиви очи попиват всички, всичко. — Правех залози, на които пръв се провалях. Сингър, и ти беше с Лестърските тогава, нали?

По цялата маса изникват любопитни случки. Тауни се измъква от нея и отива до прозореца при Нел.

— Здравей, Нел, как се чувстваш? — Той колебливо потупва широкото рамо, обърнато към него. — Можеш да ми разкажеш. След всичките тези години заедно ту бяхме другари, ту не бяхме. Сред бури и слънчеви дни. Боли те сърцето ли? Сподели. Довери ми се, притежавам мъдрост, която ще събори всяка бабичка, дремеща край торфения огън.

— Разкарай се, Тауни — изръмжава той.

Тауни свива рамене, връща се до масата, налива си пиене. Тарлтън поръчва още една бутилка, Уилсън — пирожки с месо; братята Дътън прибират парите в кесиите; вътре се залутва нощна пеперуда, голяма, колкото полска мишка, и опасно флиртува със свещите и след по-малко от час тук ще има мъртвец.

А на петдесет мили, до границата на Оксфордшър с Уорикшър, в друг град с църква, училище и бунище около мъждукащото димящо пламъче на лоена свещ пърха друга нощна пеперуда, докато две бели ръце не я затварят в шепите си.

— Защо се самоунищожават? — пита Ан, отнасяйки пепелявото пулсиращо телце към прозореца на всекидневната. — Никое друго създание не го прави.

— Освен човека — казва свекърът й, усмихвайки се откъм сумрачния ъгъл край камината.

Въпреки че от лятната вечер тук лъха топлина също като в Тейм, гори и малък огън. Джон Шекспир го стъква всяка нощ. Едно от любимите му неща.

— Ех, не почвайте с вашите мрачни мисли — отвръща Ан, освобождава пеперудата и захлопва прозореца. — Ще хапнете ли нещо за вечеря?

— Не и ако е само за мен. Къде е Уил?

— Отиде при Садлърс, да се опита да развали тази крона[2]. Той няма да яде, ако е късно, знаете го.

— Аз ще хапна — прозява се Гилбърт, надигайки подпряната си рошава глава. — Какво е сготвено?

— Трябва да се храни повече. Целият е кожа и кости — изръмжава Джон Шекспир.

— Ти беше същият на неговата възраст — казва жена му, вдига иглата си към светлината и примижава. — Сухи и жилави, това ви е в кръвта. Кой даде кроната?

— Забравих. Боже — ставайки, Ан се заслушва. — Не ми казвайте, че близнаците се събуждат.

— Някакви котки се боричкат — кикоти се Гилбърт. — Лесно е да се объркаш.

— Господин Стийлс от Снитърфийлд, за коланите и кесиите — казва Джон Шекспир. — Не се бой, монетата е истинска. Познавах добре баща му.

— Котки. Мили боже, дъще, трябва да познаваш плача на децата си! — Нейната свекърва наплюнчва конеца в своите едва усмихващи се устни. — Не ни е нужно топло ядене толкова късно вечерта, според мен. Освен това кухненският огън сигурно вече е изгаснал.

— Толкова късно — не, разбира се. Джоан още ли не се е върнала от Куини? — виква свекърът й и се размърдва.

— Ах, тези полски печурки — въздъхва Гилбърт, спомняйки си. — Печени с праз. Ще събудя брат ми Ричард преди първи петли да идем да наберем още. Ах, този черен сок.

— Не се тревожи за Джоан, всичко с нея ще е наред. — Наплюнченият конец влиза в иглата, сега пробождане, изваждане и дръпване, сякаш раздава заслужено възмездие. — Дъщеря ми знае кое е добро и кое — лошо. Слава богу.

— Да, да, много са вкусни тези гъби. И въпреки това Уил изобщо не ги докосва. — Джон Шекспир поглежда към своята снаха. — Изобщо, има ли толкова особен човек, колкото мъжа ти, скъпа моя?

Тя му се усмихва в отговор.

— Един ден ще го спечелим на наша страна.

Любимото време на Ан — часът за вечеря. През лятото сенките сякаш се плъзгат по ходилата ти като меки пурпурни вълни. С всяко търкулване и поскърцване резетата и капаците на прозорците издигат безплътен замък около теб. Домът на „Хенли стрийт“ не е като Хюландс Фарм, където Ан беше жива само през нощта. Тук тя се чувства удобно и денем се носи из къщата уверено като стрелка на часовник.

В кухнята Ан нарязва хляб и след бегъл поглед към висящия пушен бут, пресмятайки наум, отрязва парче сирене. Не че са бедни тук, но парите винаги са въпрос: чувстваш се притиснат и сякаш те дразни тясна обувка. Ан се опита да помогне с нововъведения, като запази старите тръстикови рогозки за разпалване на огъня. Свекърва й се съгласява с новостите, макар че явно ги намира за леко противни.

Но за свекъра си Ан е любимка и е такава още от първата сутрин преди пет години, в която се събуди тук като младоженка. Вижда откъде той се сдобива с репутацията си на мъчен човек; макар че спрямо нея рядко слиза под нивото на нежен рицар. Между тях дори се е оформил нещо като съюз — съглашение относно Уил; крехко, но и крепко, изтъкано от оръфаните краища на подозрението, ревността, страха. Понякога Ан си позволява такава мисъл: бащата на Уил ме харесва, защото приковавам Уил към този дом, към занаята, към града. А понякога разглежда тази мисъл както трябва, отвсякъде, нейните очертания и сенки. После шегата на Бартоломю от сватбения им ден проехтява през глухотата на годините: Е, Ан, хвана го тъкмо навреме.

Но не задълго, не си позволява тази мисъл да се таи много време заради онова, което има. Погледни, почувствай, толкова е истинско и осезаемо: съпругът, децата, интензивният живот, който води с тях. Деца — красиви и безкрайно удивителни, съпруг, който още е съпруг — не проявява пороци или безчестие, не е охладнял… Е, не отивай по-нататък. Помни как баща й я учеше като малко момиче на най-елементарна аритметика. Преброяваше едри сливи в протегнатата й ръка. И още три: „Сега колко имаш?“.

Лакома и изненадана, успяваше да каже само:

— О, имам много.

Не, тя не може да види нищо, за което да съжалява в своето единствено въстание — отдаде се на младия Уил Шекспир, не и когато се беше стигнало до това. Вероятно всъщност това въстание беше необходима част от нея. Докато Уил, изглежда, беше пренебрегнал своето като незначително забавление, което някога е прекъснал. Този Уил, с когото тя живее, работи и до когото ляга, е по-флегматичен, отколкото си е представяла: отстъпчив, сдържан, най-малко забележимият човек в кипящия от оживление дом. Набързо придоби зрялост може би, защото се ожени толкова млад и стана баща на три деца. Това го различава от повечето мъже, които… които какво? Са двайсет и три годишни? Да. Някак си на Ан винаги й е трудно да назове точната му възраст. В нея има нещо изплъзващо се.

А относно него? Не, не, ръцете й са пълни с плодове, има всичко в изобилие и няма нужда да разглежда въпроса дали сега го познава по-малко, отколкото го познаваше преди пет години. Нито пък защо, когато Джоан или Гилбърт случайно питат: „Къде е Уил?“, на Ан й се приисква да каже, че може да е под земята или на покрива, или във въздуха, навсякъде около тях, къде ли не, кой го знае.

— Нел пи преди представлението — казва Робърт Уилсън, снишавайки глас.

— Е, не пием ли всички? — свива рамене Джон Сингър с подбедрици като вретена, непринуден комик, леко налудничав поглед.

— Бира, бира пием заради жаждата. А това беше силен алкохол. Изпусна няколко реплики.

— Тауни смята, че всичко е започнало, след като Нел се ожени за онова момиченце в Лондон — казва Лорънс Дътън прекалено гръмко и бързо почват да бъбрят на нови теми, докато Нел, придърпал самотен стол до студената камина, спретнато набожда овнешки резени с ножа си.

— Сега дори и виц не би понесъл — въздъхва накрая Тарлтън.

— Дори и смешен? Със сигурност няма как да знаеш дали е така — казва Сингър.

— Той е абсолютно незаменим, знаете — обажда се Джак Тауни от края на масата, избърсвайки разлятото питие с пръста си. — Sine qua non[3] на нашето начинание — Нел. Не можем да се справим без него и е така добър да ни го напомня. Затова се държи толкова високомерно.

Споглеждат се помежду си, погледите им отскачат. Тарлтън пропъжда връхлитащата нощна пеперуда и се намръщва. Той е най-аплодираният шут на своето време, има собственост в Лондон и стига да не отива твърде далеч, е любимият глупак на самата кралица; но е започнал като обикновен пътуващ актьор и още вярва в нея — в трупата — в начина, по който се задържат заедно.

— Никой не може да предявява такива претенции — казва той. — Нито в трупата на Нейно Величество, нито в най-окаяната актьорска компания, играеща по оградите.

— Но никой от нас няма да му го каже, нали? — обажда се най-младият сред тях — Лайънъл Кук — главен актьор за женските роли, обикновено срамежлив като девойка, а сега дързък от виното. — Защото ни е страх.

— Да ме е страх от Нел? — Тауни, с ходила, опрени в ръба на масата, бутва със скърцане стола си назад. — Мили боже, надявам се да не е така. — Поглежда чашата в ръката си, сякаш някой се е изпикал вътре. — Нел има много достойнства, но мътните ме взели, ако почна да се страхувам от него.

— О, много добре знаеш какво имам предвид, всички се страхуват от врявата — казва Кук. — По-малко досадно е, ако го оставяме на мира.

— По въпроса дали можем без него — предпазливо започва Робърт Уилсън — със сигурност не искаме това. Но когато миналия сезон го тръшна ангината, Джон Дътън изигра неговите роли великолепно — не, човече, не го казвам само защото си тук. На първо място трябва да е трупата.

— О, боже — възкликва Тауни и се хваща за главата. — Сега се сетих какво става. Знам за какво е всичко.

Стари, натрошени питки като дните, които си изживял и не можеш да си спомниш, че си живял. Хамнет Садлър, щедър, достатъчно преуспяващ, за да е благодетел, дава останалия сух хляб на бедна старица. Уил, с дребните от развалената монета в кесията, се бави заедно с лятната светлина, помагайки на Садлър да постави висящата на панти витрина на пекарната, и говори. Откакто се ожени, той постепенно се сближи със Садлър, който стана кръстник на сина му. Хлебарят е едър къдрокос мъж, който носи плътта си грациозно като танцьор. С меко сърце, той хлипа на тъжните приказки и песни и е известен с това. Ревливият Садлър, му казват хората, а той приветливо отвръща: „О, я се разкарай“. Наднича към света с недоумение, но винаги с дълбок интерес.

— Господин Еймс, към Клоптън, знаеш ли го? Казват, че почнал да носи власеница и че се самобичувал сутрин и вечер. Как го разбираш това сега?

— То е същото, което те кара да пиеш силна бира — отвръща Уил.

— Е, да, ама тя ми харесва.

— Бирата никога ли не ти е размътвала главата за покаяние?

— Ех, признавам ти го. Чудно обаче какви смахнати работи и вършат хората.

— И никога не им липсва причина за тях.

Вината, мисли си Уил, е истинската дреха под тая власеница.

— Малките добре ли са? Джудит подозираше, че ще имаме още едно, но се оказа, че пълнолунието я е изкарало от строя. Странно са устроени жените, нали? Никога няма да престана да им се чудя.

Също като Уил и той се ожени рано. Съпругата му е хубава, румена жена с вкус към премените и страховит нрав. От време на време Садлър изглежда на ръба да каже нещо на Уил за… ами, за брака, но макар да са достатъчно близки приятели, че да си говорят на ти, никога не прави тази стъпка. Уил се чуди дали у него няма нещо, което обезкуражава Садлър.

Хлебарят подушва въздуха, докато светлината губи собствената си руменина.

— Прелестно лято. Моля се да се задържи така.

— Трябва да имаме добра реколта. — Да, Уил може да го прави; може да поддържа тази част от себе си активна дълго време. — Е, по-добре да тръгвам.

— Да, да, ще пратят да те търсят, освен ако не те открадне някой.

Уил се разсмива на шегата. Смехът му прозвучава донякъде нередно из пустата улица.

— Знам каква е причината — казва Тауни, щраквайки с пръсти. — Да му се не види, вината беше моя. Стана, когато репетирахме „Славните победи“ тази сутрин. Джон Коблър се прощава с жена си и отива на война, а Дерике казва…

— „Срамота, какви са тия целувки, какви са тия сълзи“ — започва Тарлтън тихо. — „Заундс, мислиш ли, че той никога няма да се завърне?“

— Мамка му. И аз се пошегувах с Нел за това. Случайно се изпуснах — Тауни хвърля поглед към Нел, който вървеше с леко нестабилните си крака към стола гърне. — Казах, че оставя млада жена вкъщи и че никога няма да й липсва утеха.

— Ах! — прави физиономия Тарлтън. — И той какво каза?

— Нищо.

— Това е зловещо.

— Някой ще ми каже ли, моля ви се, за какво става дума? — виква младият Кук и сякаш всеки момент ще повърне.

— За новата жена на Нел, сладурче — отвръща Уилсън. — Само че… на колко е тя? На шестнайсет?

— На петнайсет — казва Тауни. — И сега е оставена в хубава къща в Лондон да бродира и да пее псалми.

— Може — обажда се Тарлтън. — Може пък точно това да прави.

— Обаче съм чувал друго — казва Уилсън.

— О, и ти ли си чувал? — отвръща Тауни. — Мамка му. Не говорех напълно сериозно… просто беше една от шегите ти.

— Една от шегите ти, определено — възразява Уилсън. — Гледайте, трябва някак да му оправим настроението. Изобщо не трябва да мисли, че говорим за него.

— Както правим — обажда се Сингър.

Нел се връща с леко унила усмивка, с вторачен поглед и жаден.

— Нел, говорехме си да изровим стария „Глупав самохвалко“[4] за Оксфорд — казва Уилсън. — Ти какво мислиш?

— Не говорехте за това — отвръща Нел, докато си налива и погледът му се плъзва към Тауни — но да се престорим, че е така.

Докато пресича „Хай стрийт“, Уил се хваща, че си представя как власеница грубо стърже по кожата му под дрехите. Накрая положително би свикнал с нея — което ще провали предназначението й. Вероятно тогава ще се наложи да я зареже, за да усеща необходимия дискомфорт. Докато не свикне и с това. Вижда пред себе си Джоан, която се връща от дома на семейство Куини, и я настига.

— Не пратиха ли слуга с теб?

— Накарах го да се върне. Разстрои ме. Има израстък на кожата и аз не мога да престана да го гледам — Джоан го хваща под ръка.

— Не е разумно, вече е тъмно.

— Защо пък, вярвах на късмета си и ето те теб.

— Хм! И как я карат в царството на Куини?

— Скучно място точно в момента. Прекалено са заети да задомяват хората.

— Скучно наистина. — С кос поглед Уил преценява изражението й. — Ти си достатъчно умна, че да бързаш според мен.

За него тя е блестяща и привлекателна като червеношийка, но едрата шарка я беляза и разполага с оскъдна зестра.

— Прекалено умна може би — рязко отвръща тя.

И за няколко мига позволяват на нещо безмълвно да върви до тях. Усещат лекота помежду си. И двамата в не много добро настроение, но не трябва да дават обяснения за това, както се налага пред любовник, съпруг, съпруга — тази постоянна диагноза на интимността.

Но пък са заедно от деца и никога не са преставали да са деца. Понякога Уил го прочита в слисания поглед на Джоан — когато брат й слага едно от собствените си деца на раменете си: Уил баща, Уил върши онези неща за големи? Със сигурност не, със сигурност това е някаква игра, маскиране. Той самият си го мисли понякога.

— Къде е подутината му?

— На врата и е голяма, колкото ягода — Джоан потреперва. — И въпреки това той току-що се е оженил.

Уил се усмихва в мрака. Власеници, подутини, вероятно наистина можеш да свикнеш с всичко. Да предположим, че си извършил убийство, но си бил толкова предпазлив или си извадил такъв късмет, че и най-малкото подозрение не е паднало върху теб и никаква улика не е сочела към теб. Дълго време трудно ще можеш да го повярваш: ще си нащрек всеки миг, подозирайки всеки поглед, никога няма да ти е добре в кожата ти. Но най-после ще трябва да се отпуснеш: ще възвърнеш нормалното си положение и вече няма да се събуждаш всяка сутрин с мисълта: още не са ме разкрили. Както Уил прави понякога, примигвайки към диплите на балдахина над леглото, близо до лекото дишане, скупчената коса, бялата като гипсова отливка неподвижна ръка.

Още щом пристъпва вкъщи, лицето на майка му се появява от вратата на всекидневната.

— Уил, ти се прибра. — Тя сякаш извлича успокоение от изявленията. — Ан приготвя вечерята. Казах, че няма да искаш да ядеш.

Още едно изявление, по-тежко. Съмнява се дали майка му и жена му някога ще станат добри приятелки. Не е точно да се каже, че си приличат твърде много, но имат неподходящите сходни черти.

Баща му го вика да влезе.

— Някаква вест от Дичли?

Изрича го почти нечуто, внимавайки за дремещия Гилбърт. Тайни и военни хитрости. Уил поклаща глава, дори той не ги знае всичките. Единствено, че Дичли има нещо общо с вълната и че баща му отново е на ръба на незаконната търговия. Уил си спомня складираната в плевнята вълна последния път — баща му го накара да зарови ръце в мазната й, миришеща на овнешко, грапавина, а после, изглежда, се разкайваше, че я беше показал на сина си. Не казвай нищо.

О, ненужни указания. Да не казваш нищо, е рядък лукс в тази къща с две поколения и тринайсет души. Уил обича да се освобождава в мълчанието, развива изкуството на изличаването, на това да си пренебрегнат, защото, озовал се там, егоистичният ум е като скъпа материя, пазена сгъната далеч от слънцето. Разгърнеш ли я, очите ти се заслепяват от брилянтната сложност на мотивите й.

— За мен не — казва той в кухнята, щом Ан го поглежда с нож над хляба. — Само чаша бира. Уф, колко е задушно тази вечер.

— Знам. Близнаците са неспокойни, пак ги чух. Не са котките.

— Аз ще се кача. Може би малко да отворя прозореца.

Тя кимва.

— Направи го тихо.

Защото майка му може да чуе, а тя вярва, че нощният въздух е опасен, пълен с отровни настроения. Затова пазят равновесието.

— Всичко правя тихо — отвръща той. Движат се из кухнята, без да се докосват, но пространството между тях не е съвсем празно. — Знаеш го.

— Да, ти самият си една котка. Освен когато се събуждаш да ползваш гърнето. — Ан го поглежда бегло и поклаща глава. — Не, не е вярно. — Вдига подноса. — Много се забави при Хамнет Садлър. Какво си намирате да говорите вие мъжете?

— Същото като жените. За бебета и болежки. А после за състоянието на посевите и за посевите на състоянието, за цената на северния вятър и дали гъшият пух ще падне от небето, преди холандците да хванат края на миналата година в мрежа без дупки. — Уил добавя и усмивка, а Ан го гледа с онзи поглед, леко обезпокоен, сякаш той излиза извън пределите на видимостта. — Дай го на мен.

— Не, не. Той обича аз да му сервирам.

— Глезиш го.

И въпреки всичко Уил е доволен, че тя го прави, нали? Ан доставя удоволствие на баща му — върши точно тази работа, която синът никога не е бил в състояние да върши.

А прави толкова много неща. Обработва кожата, въпреки че макар и тринайсетгодишен, безмълвният му брат Ричард — як, старателен, обожаващ баща им — е по-умел в работилницата и на двора, отколкото Уил някога ще бъде. Пресмята отчети, гони клиентите за плащания. После другата работа. Веднъж седмично ходи в старото си училище, за да преподава писане, с което сегашният учител не се главоболи. И когато се наложи, печели още малко, като преписва документи за един адвокат от Уорик, който е богат и се издига, и — предполага Уил от книжата, които преписва и които секретарят на адвоката не бива да вижда — напълно корумпиран. Това са нещата, които Уил върши, а също да е съпруг и баща. И сякаш принадлежи на всяко едно от тях като портрет, който пасва на всяка рамка.

На горния етаж, в стаята, съседна на тяхната, намира три малки притихнали купчинки. Двегодишните близнаци Хамлет и Джудит пак са се наместили в неудобни пози за сън с разперени ръце и руси мокри кичури сякаш след яростно физическо усилие. Четиригодишната Сузана спи благоприлично както винаги с повдигнати тъмни вежди, сякаш сънищата й я развличат и удивляват. Сузана: плод на буйното ухажване, родена шест месеца след венчавката и без да прави и най-малкия проблем оттогава насам: сякаш си е свършила работата. (Уил и Ан я създадоха, но също толкова вярно е, че тя създаде Уил и Ан — каквито са заедно и трябва да са завинаги.) Той решава да не ги целува, защото вероятно ще ги събуди, и малко по малко отваря прозореца. Дрънчащата кофа и фалшивото пеене на слугинята, която изхвърля пепелта на бунището, долитат внезапно, непознати и далечни — мелодия на чуждоземна птичка в омагьосана гора. Уил буйно подскача от допира на малката ръка, докоснала кръста му.

— Успокоих ги. Той се събуди, а после заради него и тя се събуди. Затова влязох и ги приспах.

Едмънд, по нощна риза, пристъпва от единия си бос крак на другия, надзърта през мъглявините на прозявката си към надвисналото лице на Уил.

— Благодаря, добре си се справил. — Уил разрошва косата на братчето си, побутва го и го завърта с ръка между пеперудените му плешки. — А сега побързай да се върнеш в твоето легло, иначе утре няма да можеш да станеш.

Момчето тръгва сънливо, безпогрешно, с шляпащи боси ходила. Едмънд, изтърсачето, е само седемгодишен и следователно по-близо до децата на Ан и Уил, отколкото до останалите си братя и сестри — но освен това и нещо повече. Той често навестява техните две стаи, тяхната компания, сякаш си избира семейство вътре в семейството. Тук той бърбори; около баща си е ням.

Преди да слезе долу, за да провери резетата и капаците на прозорците, Уил пак поглежда децата си; търсейки уверение, че са истински. От раждането си постоянно го удивляват: фактът, че правеха всички неща, които би трябвало — зъбките им пробиваха, изричаха първите си думи — само по себе си изглеждаше най-нахална неправдоподобност. И оттук неговото заключение: всяко обикновено нещо е чудо.

Което носи своята противоположност: всяко чудо е обикновено. Можеш да живееш от едното, другото е убийствено. Как да постави себе си между тях, е въпросът, който отправя в тези редки моменти, когато умствената тъкан е разгъната. Време, когато си позволява да пита какво не е правилно, какво е правилно, какво би трябвало да правя аз. Случва се тези моменти да бъдат безбожни: рисуват го в ужасни образи. Ето например той е младоженец, Сузана е новородена: събуден през нощта от плача й, той се възползва от случая да запали лоена свещ на долния етаж и да отвори вързопа си с книги. И тогава на вратата се появи Ан, бяла като платно, натежала за сън: Ама какво правиш? Леко е озадачена: сякаш го е хванала да брои зрънца грах или да си играе с детско барабанче. Или по-лошо: когато малкият Хамнет, любознателен, разрушителен, намери вързопа с книги и Уил връхлетя отгоре му насред веселото късане. Колко ужасяващ беше за момчето, за себе си: червената мъгла пред очите му, гласът, бълващ ругатни, който не разпозна. (Никога повече, абсолютно сигурно е, никога повече няма да проявява тази страна от себе си.) А малко след това, друг образ, полезен: Уил стъпва на пръсти, пали друга среднощна свещица, вдига неподвързаните книги и се оказва, че те просто се изсипват от ръцете му. Падащи сухи листа.

А после онзи изровен проход, онзи кален обходен път заникъде: Ан иска да знае в какво именно се състои очарованието.

— Знам, че си много пристрастен към пиесите и стиховете. Такива стихове преди рецитираше и на мен… — (Така ли? — помисли си той.) — Но нямах представа, че си такъв учен.

Произнесено с неясен, колеблив смут.

— Четенето… — той преглътна своята нетърпимост — четенето не означава, че си учен. То създава… то създава нов свят.

— Този тук не е ли достатъчен?

Язвителна и потъпкваща. Не прилича на себе си — Ан, която обичаше да мечтае. А наистина ли обичаше? Ако я беше разбрал погрешно, тогава почвата под краката му се разпадаше и Уил нямаше върху какво да стъпи. Не, просто беше уплашена — не можеше да разбере тази новост. А това можеше да се промени, ако тя пожелаеше.

Да, наистина желаеше.

— Много бих искала да прочета онзи разказ за Мелибей[5] самичка.

Изглеждаше толкова хубаво, толкова редно, както вероятно могат да изглеждат само ужасно погрешните неща: той щеше да научи Ан да чете; щеше да е удоволствие и за двама им, да ги сближи дори още повече.

Вероятно, ако тя беше дете, а не възрастна; вероятно, ако беше непозната; ако той беше проявил повече търпение, може би, вероятно. Бориха се няколко седмици, седяха до късно през нощта на масата за хранене, накриво, без да се докосват; никога преди не бяха се оказвали физически толкова несръчни един с друг. Плачът на събудената посред нощ Сузана идваше като облекчение. Мелибей беше много далеч, след като дори думата това се издигаше като страшно препятствие.

— Същото като този. Същото е, виж…

— Виждам го — каза тя — но не го виждам. — Тя го погледна в очите, а после — сляпо в буквара на Едмънд. Някъде в стаята имаше омраза; незаконно чувство, никой от тях не би го искал. — Трябваше да се науча, когато бях малка.

— Не, не, не е било нужно. — Плесна с ръка, без да иска. — Довери ми се. По-добре да не… — Ужасяващо близо до откровение в този момент: жлъчното чудовище едва не отхапа веригата си. Тя видя ли го? Уил процежда усмивка.

— Късно е. Да опитаме утре.

— Късно е. Да. Прекалено е късно според мен.

Да опитат утре… но не го направиха. В някаква мрачна версия на взаимния импулс, който ги движеше заедно в леглото, престанаха. И оттогава не са говорили за това. Уил продължи да чете и чете сам. О, той представлява вредна картинка, този друг Уил, който обитава отделно и между летните визити на играчите залъгва душата си, опъвайки струните й по мечти и фантазии, измислици и имитации. Изглежда виновен заради това, всичко крещи, че невинността му е лъжа, призракът на убития броди навън. Моля те, боже, нека тя никога не го види. Уил тичешком слиза по стълбите, затваря капаците и слага резетата на вратите, тежко, със затръшване, задъхан, сякаш там, отвън има нещо.

Звукът от строшено стъкло е двойствен — дълбок, избухващ басов тон в унисон с ведро звънтене. Вълнуващо! Така му се струва на Нел, докато запраща поредната бутилка в решетката на камината, а смехът му е като лай на хрътки.

— Стига толкова, за бога, хазяинът ще ни изгони — казва Джон Дътън.

— Ще ни изгони, така ли? — Нел е обзет от лъскаво, потно, опасно веселие. — Какъв ли е тоя странен стопанин, който ще иска тиха къща и никакви пари?

Той се оглежда за нещо друго, което да строши. Тази стихия остава сред играчите: да, има ги Уилсъновците и Тарлтъновците, стремящи се към положение в обществото, обезпокоени за репутацията си, но отдолу винаги парят езиците на този тъмен пламък. Джак Тауни наблюдава с двойствено изражение. Напрегна извънредно сили да извади Нел от мрачното му настроение и сякаш успя. Но звукът от строшеното стъкло увисва във въздуха, а в отчаяния поглед на Нел танцува и пиянството.

— Къде отиваш? — провиква се Нел.

— Да видя дали има още месо в кухнята — отвръща Тауни. — Имаш нужда от храна.

— Имам нужда — казва Нел, вдигайки ръка — първо, от повече пиене, второ, от по-малко дундуркане.

— Еха, кой е това? — виква Сингър.

В помещението се е вмъкнало младо момиче и оглежда компанията с… какво? Предположение? Страх?

— Да не би съдържателят да те е пратил да се оплаче от шума, мило дете? Нека той сам дойде.

— Не, не, аз нямам общо със странноприемницата, господа. Но ви гледах как играхте по-рано и си мислех каква рядкост е това, а после, като чух шумната веселба, и си рекох дали пък да не вляза…

Ах, местна въртиопашка, уличница, бръмчалка, която си опитва късмета. Много, много е млада тази — в малките градчета обикновено са или зелени, или презрели — и колко е неприятно: гримът й е нескопосан, колосаният й корсаж кара гърдите й не толкова да надзъртат, колкото да се кривят. Но Сингър я повиква и придърпва и скоро двамата с Тарлтън си я прехвърлят от коляно на коляно, канейки я да сръбне от това, да гризне от онова. Злощастно допълнение към компанията, мисли си Тауни, поне що се отнася до Нел. Раздразненият му поглед попада върху нея без удоволствие; той престава да чупи, сяда и мълчаливо отпива. И тогава Лорънс Дътън засвирва на своята лютня, запява и момичето — по-смело и по-тромаво от алкохола — подскача и се върти насам-натам, връхлитайки в краката на другите, приземявайки се в нечий скут. Не повече от петнайсетгодишна, поема си дъх Тауни. О, боже, ето че отива. За миг, колкото бълбукване, тя се надвесва над Уилям Нел, който след разярен, свиреп поглед стремително я отблъсква.

— За бога, човече — изсъсква му Тауни. — Тя няма намерение да изпитва яда ти. Допусни за момент, че вниманието на целия свят е приковано не върху теб и твоите лични дела…

— Допусни за момент, че не искам да чувам гадостите, които излизат от твоята уста, нито сега, нито никога — сопва се Нел и ръката му се вдига, сякаш ще запрати и Тауни да се върти из стаята.

Тауни го поглежда.

— Докосни ме де, няма да ти се сторя като петнайсетгодишна уличница.

— Вие двамата, момичето си е пухкавичко от носа до кърмата и не вреди на никого, а вие цяла вечер сте като котки на покрив — казва Тарлтън, заставайки между Нел и Тауни — така че по-меко с лапите, по-меко с лапите.

Нел се нахвърля на него.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш? Котки, та котки, какво?

— О, мили боже, човече, той се опитва да те разведри с шега, а аз го карам да се откаже — обръща се Тауни — да се откаже, защото е безсмислено.

— Защо ми обръщаш гръб, Тауни?

— Един Господ знае. Защо ли наистина? Искам малко въздух — тук вони на самолюбие.

Препъвайки се леко на прага, Тауни излиза през общото помещение. Лицата бавно се завъртат да го погледнат, а после и мъжа, който го следва. Докато потъват в летния мрак, прехвръква друга нощна пеперуда.

— Прав си, тази вечер е много задушно — казва Ан, освобождавайки ръкавите си.

Докато й помага, Уил се навежда за целувка.

— Внимавай, хапнах малко лук със сиренето.

— Като се храниш толкова късно, ще имаш тревожни сънища.

— Моите сънища никога не ме тревожат. — Сега й се иска да не беше яла лука или да се беше сетила да изплакне устата си с оцет. Не че целувките му са толкова редки, но… — О, виж още една. — Нощната пеперуда се стрелва безпогрешно към единствената лоена свещ върху шкафа за бельо. Ан много закъсня. Пеперудата пада от пламъка с едва доловимо щракване. — Да я изнеса ли отвън? Тази е доста гадна, опасявам се.

— Да, сега има луна. — Потушената свещ изпуска последен дъх на животинска мас. Крехката, облечена в нощна риза фигура на Уил отразява нахлуващата лунна светлина, неподвижна, замислена. — Имаш ли понякога желание да можехме да си позволим восъчни свещи? Прави, високи, със сладък мирис и бели като лилии?

— Хубава мисъл. Сърцето ми не копнее за това.

Тя говори с лекота, но цялата тази работа, да желаеш нещо, не е лека за Ан. Това включва отношението й към света, какво очаква от него, на какво се надява, затова се плаши. Ан живее в него и с неговата мощ като сърна в гората: нейните разходки, сладките пасища са дълбоко в дебрите, а слънцето стопля козината й. Но през цялото време вижда през красивите дървета как се придвижват ловците.

— Остави ме на мира, става ли? Излязох, за да се отърва от теб и проклетите ти капризи.

— А, не, не става така, Тауни. Ти пося семето. Ти подгони заека.

— Бъркаш риторичните фигури. Като лош поет — Тауни понечва да се отърси от ръката на Нел. Вече са се озовали отвъд светлините на кръчмата, а луната, която грее над Стратфорд, тук е докосната от облак. Виждат се само няколко лицеви извивки, отблясък на очи. — Да, знам за какво е всичко, пошегувах се, че младите съпруги съгрешават. Само толкова. А ти седиш, раздразнен и умислен за копеленцето, целия ден и да ти кажа, човече, направо ми писна от това…

— Какво имаше предвид? Какво си чул? — От устата на Нел хвърчат слюнки, докато говори, пръстите му се вкопчват и се забиват в рамото на Тауни. — Какви приказки, какви лъжи за нея?

— Никакви, проклет да си, или никакви, на които бих обърнал внимание. Но за бога, ти със сигурност можеш да убедиш всички, че тя е курва, ако продължаваш така.

Нел го удря. Непремереният му в полумрака юмрук се стоварва в лявото ухо на Тауни и го залюлява, но не го просва.

— Много добре, така, стана това, което искаш. — Гласът на Тауни се провлачва, докато слага ръка на лицето си, после се отдалечава. — Сега трябва да си доволен. Трябва да си доволен от това, Нел. Или не е възможно? Не можеш да го вдигнеш за малката си женичка, това ли е? А? — Тауни се обръща и тръгва заднешком през тревите, градът, в който играха по-рано, е близо. Зацапано петно светлина просветва на небето, достатъчна да покаже неясните петна на лицето му. — Липсва ви сладкото ми дупе, нали? А, натам отиваме, мисля. Жалко, че трябваше да тръгнем по този път, но поне най-после пристигнахме.

— Достатъчно!

— Не, Нел, аз трябва да го кажа. Ти беше този, който ме заряза, помниш ли? Няма да се срещаме повече, любими. Помниш ли? Дните на нашите лудории приключиха. Няма значение какво чувствах аз. И на какво те научи твоята малка градска булка, а? В коя посока всъщност сочи стрелката на компаса? Какво искаш, Нел, какво би желал?

И докато думите му отекват, се чуват два звука: далечен вик и хлъзгаво свистене, защото Нел изважда шпагата си.

От леглото Уил сънливо гледа как Ан отива на пръсти до съседната стая, за да нагледа децата. Знае какво ще направи тя: ще приглажда назад косици, ще гука гърлено с обич. Майка му е на мнение, че и двамата прекалено глезят децата си. А той мисли: вероятно, но тази привързаност към малките е едно от красивите неща у Ан. Ан, която първа му показа красотата. А сега?

Тя ляга до него. Уил вижда любовта си към нея, любовта му е тук, толкова ясно откроена — като птиче гнездо в клоните, показало се сред зимната голота; било е там през цялото време, но го виждаш едва когато е празно и нищо повече не може да излезе от него.

— Ти си луд — вика Тауни. Лунната светлина прокарва пръст по вдигнатото острие. — Няма да се бия с теб, Нел, ти си луд… — Но точно сега, изглежда, това е истина, защото Нел напредва към него, грухтящ, нечленоразделен, разсича въздуха с безумно намерение и има само две неща, които може да се направят: да бягаш или да извадиш своята шпага. (Тауни има шпага, всички имат, а виковете са на Тарлтън и Уилсън, тичащи след тях с предчувствие за опасност, знаейки какво става, когато хората носят шпаги и си изгубят ума.) Той се препъва, ругае, почти плаче, опитва се и да изтегли шпагата си, и да избяга. Шпагата на Нел профучава и свисти, а Тауни замахва нагоре със своята, отчаяно и непохватно, парирайки удара как да е; били са се с шпаги сто пъти на сцената, но никога по този начин. Тауни отстъпва заднешком — нагоре, земята преминава във възвишение — блокира и отблъсква. — Престани! — Шпагите издават тъп, потракващ, кухненски звук в тихата нощ. — За бога! — Нел се нахвърля отгоре му, скупчен, огромен — никога не е изглеждал толкова огромен дори и когато крачи по сцената в завихрена кралска пелерина. — Моля те!

Тарлтън и Уилсън почти са стигнали до тях, Тауни ги вижда над рамото на Нел, но прекалено късно, със сигурност прекалено късно. Зад Тауни се издига могила от пръст: близо, толкова близо падаща, той издрапва по нея и пак го моли. Замахва, когато Нел надвисва над него. Чува се кратък, стегнат, месест звук — железният връх на шпагата на Тауни влиза на три инча в шията на Нел между ухото и ларинкса.

— Какво беше това? — ахва Ан, надигайки се от леглото с ръка на гърлото.

— Какво? Аз нищо не чух.

Тя премигва няколко пъти на лунната светлина, в тишината.

— Не знам — и пак ляга.

— Вероятно е било… вероятно тъкмо съм заспивала. Такъв силен удар.

— О, да, знам.

Той винаги разбира.

Нел се хвърля напред като заклан бик. Шуртящата кръв изглежда черна на лунната светлина. Още пръска и изтича в локва, когато Тарлтън и Уилсън стигат дотам: о, боже, о, Иисусе. Нел лежи, грамаден като планина. Нужни са усилията и на двамата, за да го надигнат, потрепервайки отгоре. Джак Тауни, с шпагата в краката, ридае, търкайки окото си като момченце с мекото на дланта. Уилсън се опитва да превърже раната и да спре кръвта. Тарлтън крещи да събуди града. Лекар! Лекар!

Твърде късно, твърде късно.

[1] „Loveʼs Metamorphosis“ — пиеса от Елизабетинската епоха, алегоричен пасторал на Джон Лили. — Б.пр. ↑

[2] Крона — английска монета от пет шилинга. — Б.пр. ↑

[3] Sine qua non (лат.) — задължително условие. — Б.пр. ↑

[4] „Ралф глупавият самохвалко“ — комедия от Никълъс Юдал, написана около 1533 г. — Б.пр. ↑

[5] „Разказът на Мелибей“ — „Кентърбърийски разкази“, Джефри Чосър. — Б.пр. ↑

5
Преданата пастирка[1] (1587–1588 г.)

Събитията от една лятна нощ, 13 юни 1587 година. Въпреки че това, което са създали, не може да бъде отменено, още не си личи. Също като зачатието то е невидимо, безмълвно и неведомо, докато след месец и нещо не се превърне в бременност и ние правим място за промяна в света.

Един месец след като Уилям Нел умря от прободна рана върху тревата на Тейм, оредялата трупа на кралицата пристигна в Стратфорд.

— Играчите. Сега изобщо няма да го виждаме — въздъхна Джоан пред Ан, щом се чу новината. Преувеличаваше, разбира се. Уил беше съпруг и баща и неговите задължения винаги го зоват към дома. Но от друга страна, той сам си беше господар; и ако избереше да иде пеша до „Лебеда“, за да говори с играчите, след като работата му приключеше, нищо не можеше да го спре.

Чиракуването в Лондон, 1587 година. Бен го мразеше, така заключи след първата си година по-скоро с ума си, отколкото с тялото. Тежкият труд не го уморяваше, защото той не се уморяваше. Дори вещината да издигнеш стена, полагането на хоризонталните редове, схемата за поставяне на напречни и надлъжни тухли правеха известно впечатление на възприятията му.

Но доколкото всичко това засягаше него, същността му, Бен го мразеше. Той започна сравнително умело да владее инструментите си, брадвата за тухли и четката, мистрията и чука и добре се грижеше за тях — почистваше ги всяка вечер, преди да ги прибере — и никога не ги погледна, без — физически, буквално — да му се прииска да повърне. Отвращаваха го заради начина, по който предявяваха претенции към ума му: отвличаха го и го плячкосваха отново и отново, влачеха го, сумтящ и сгърчен, нагоре по тухлената стена.

Омразата към втория му баща остана, но когато прекарваха толкова време заедно, тя неизбежно се притъпяваше: човек не можеше постоянно да държи козината си настръхнала. Най-добре се получаваше, когато го пренебрегваше. Бен носеше книга в джоба си и тя излизаше оттам всеки път когато имаше прекъсване, за да пийнат, или обсъждане със строителя. Веднъж Бен вдигна поглед от страницата и видя пастрока си с делва в ръка да го наблюдава от другия край на полуготовия под с нещо като изумление, породено вероятно от абсолютната неизмеримост на пропастта между тях, разделяща ги на около два метра.

Но Бен откри и други места, на които да бъде, отвъд страниците на книгите и тъкмо те го поддържаха бодър и жив, готов да повярва, че светът, ако е правилно управляван, е великолепен. Това бяха представленията. И жените.

Едното доведе до другото.

Макар вторият му баща да беше ходил един-два пъти на театър, също като много други предпочиташе „Беъргардън“[2] оттатък реката, в Саутуърк, когато имаше свободно време и пари. Бен намираше спектаклите с борещи се мечки в най-добрия случай за еднообразно повтарящи се, но докато кръвта шуртеше и белите черва се раздипляха, имаше време за малко философия: да изучава и да разсъждава върху много по-поучителния спектакъл на зрителите, върху развеселените им лица и кошмарните погледи. Ходенето на театър беше друго нещо. Бен започна с „Уайт Харт“ в Саутуърк, където още изнасяха представления пред галерията в двора на кръчмата. Пиесата, която гледа, нямаше никакъв смисъл: строфите бяха тромави, зле написани, а играчите ломотеха репликите си и отскачаха един от друг при всяко появяване и оттегляне. Но Бен остана до края. Трябваше да разбере какво е интересното у тези преструващи се, слаби като вейки хора: те живееха, те имаха значение.

Скоро Бен започна редовно да посещава новите, построени специално за целта сгради, ходейки пеша на север чак до „Театъра“ на Шордич, на юг до Нюингтън Бътс сред ливадите на стрелците. Намираше го за пикантно, че толкова много приличаха на мечите ями с тяхната кръгообразна структура, с пръстените от галерии, откритото пространство в центъра; пикантно беше и че набожните граждани ги осъдиха на изгнание извън градските стени. Дори майка му леко поклати глава относно морала на тези нови безочливи места.

Но на петнайсет години Бен вече сам си беше господар. Пастрокът може и да ръмжеше, когато чиракът му си прибираше инструментите при повика на театралния тромпет, но нямаше да рискува още един пердах. Що се отнася до страховете на майка му, донякъде те бяха основателни. Тъкмо на представление Бен срещна първата си любовница — или вероятно направи първото си завоевание, макар да не беше сигурен кой кого завоюва.

Тя беше съпруга вероятно на един от достопочтените пуритани, които биха изравнили със земята тези дворци на греха. Но той положително беше в своята кантора на „Чийпсайд“[3], а тя беше тук, в галерията — на не повече от трийсет години, хубаво облечена, оголила голяма част от сметановата си шия и някак пропускаща да хване окото на главния актьор. Бен знаеше, че неспокойните дами често канеха своите любими играчи на вечеря и на частно представление след това. Вероятно този актьор вече е бил обещан или пък вкусовете му бягаха в другата посока. Както и да е, в случая спечели Бен. Когато за първи път осъзна, че погледът й се отплесва към него, се стресна, после го обзе бурно любопитство, после си помисли: защо не?

— Какво ще кажете за пиесата, мадам?

— На мен ли говорите, сър?

Това част от играта ли беше? Бен предположи, че е така, и не възрази. Той се намираше в двора, тя — отпред в по-ниската галерия; той беше достатъчно висок, за да бъде на нивото на забележителните й гърди.

— Да, мадам, на вас. Изглеждате малко разсеяна. Отегчително място е това, нали?

— А вие сте съдия, така ли?

— На пиеси, надявам се. Не съм нищо повече от честен чирак. — Той се погледна: обикновен вълнен костюм, яка без дантела. — Но дори и аз мога да ви кажа, че са взели стар текст на Теренций, окастрили са го и са го орязали и са добавили някои закачливи рими за влюбените, което ми действа на нервите. Да, аз съм съдия също и на красотата: затова гледам във вашата посока.

Що се отнасяше до думите, беше много лесно и Бен се омая от руменината, която изби на бузите й и плъзна по-надолу.

— Честно — каза тя, отвръщайки поглед — изобщо не ме интересува пиесата или пък какво мислите за нея. Просто пресъхнах от жегата.

Сред тълпата обикаляха обичайните амбулантни търговци. Бен купи половин пинта крушеница.

— Прекалено е сладка — каза жената, отпивайки, но я пресуши цялата, като го гледаше, а той наблюдаваше движението в гърлото й. Когато приключи, тя му подаде халбата. Бен не помръдна. — Е? Какво чакаш? О, разбира се — ти си беден чирак, ще искаш да ти се плати.

— Не става въпрос за пари — отвърна той.

Защо да не го каже? В най-лошия случай тя щеше да замахне с чашата и да го удари, което не беше нищо. Но жената не го направи.

Късно същия следобед тя го заведе в леглото си — не на улица „Чийпсайд“, а на съседната, „Полтри“. Отдаде огромно значение на услугата, която му прави, и Бен я остави да вярва в това. Откри от тази и следващите срещи с нея и безброй други, че има ненаситен, безкритичен апетит; че макар изобщо да не беше красив, това нямаше значение, стига да не си го мислеше; че титаничната меланхолия и погнуса, които го заливаха, щом се изтъркаляше настрани, продължаваха само минута; че се наслаждаваше на похотта извънредно много, без да се заблуждава, че я намира за интересна сама по себе си. Жените бяха поразному измамни, но той не преразгледа особено мнението, което беше формирал в онази запотена стая на конюшнята.

Обикновено някъде имаше и съпруг. О, той е добиче, любими, истински пън; безсловесен дръвник, бъбрива маймуна; нехаен, немощен, властен, слаб. Трудно беше да си представи как жени с такава привлекателност, каквато всички бяха убедени, че притежават, е можело да се омъжат за тези уродливи хора. Странно недоразумение. Бен често се запознаваше с жените на представление, докато гледаше комедии за преструвки и прикритост, а после се оказваше, че играе пиесата в действителност, криейки се в килери или измъквайки се през прозорци само по риза.

„И това си е някакво образование“, мислеше си той. Многото лица на безумието. Но онова, което истински му харесваше в похотливите забежки, беше фактът, че са и неустоими, и безсмислени. Театърът беше нещо друго — макар че до каква степен, Бен не можеше да определи. Прекара часове прав в задната част на партера в напрегнато внимание; рядко се трогваше така, както Никъл.

— Актьорите трябва да дават най-доброто от себе си в репликите, написани за тях. И по същия начин — най-блестящите реплики, писани някога, трябва да си опитат късмета с актьорите. Това е образ на несъвършенство, да знаеш, в допълнение към падението на човечеството. Може и да се стремим към небесата, но щом се домогнем до тях, нашата слабохарактерност на простосмъртни ни дръпва назад. Дотук с почти велика сцена.

Това беше Никъл: чирак като Бен, редовен посетител на представления, начетен човек и — макар никой от двамата да не го споменаваше често — специалист в разочарованията. Беше чирак при търговец на вино, но църквата е била неговият блян, преди баща му да затъне в дългове и да се обеси заради това. Сега, деветнайсетгодишен, той се беше самопровъзгласил за върховен жрец на лондонския театър.

— Къде е тогава лекарството? Кой ще научи играчите да не крещят тиради, а поетите — да не съчиняват гръмки фрази? — попита Бен или по-скоро го извика.

Никъл беше полуглух, понеже миналата зима беше спал в снежна пряспа като облог. Грехът на гордостта, заявяваше той със самочувствие. Ушите вечно го боляха и клокочеха и можеше да слуша обичните си пиеси само ако се придвижеше в предната част на партера.

— Вероятно, за да следваме аналогията, драмата ще бъде изкупена, когато пристигне спасител — каза Никъл, изплювайки черупка от орех. — Е, какво беше това, което дразнеше в „Трагедията на Елидюр“?

Пресушавайки калаената си халба с бира, Бен отвърна:

— Трагедията не беше трагедия. Е, да, случиха се трагични неща, но те се изтърколиха като зле пристегнат вързоп.

— Не, човече, бедата е в това, че ти не й се отдаваш. Освен това още не си видял „Йеронимо“[4]. Когато я гледаш, тогава ще признаеш какво въздействие може да окаже една обикновена пиеса върху човешкия ум и душа. Виждаш ли онзи, длъгнестия приятел ей там, със зеленото? Кълна се, че е от трупата на адмирала. Ще ида да го питам дали знае кога пак ще я играят.

Тази шордичка кръчма, в която се срещаха, често се посещаваше от актьори. Освен това и от побойници и техните курви, прекупвачи на крадени вещи, измамни картоиграчи, всякакви мошеници; пуританите в града, колкото и Бен да ги презираше, наистина имаха право. Така че накрая той призна, че Никъл е прав, когато отиде на представлението на „Йеронимо“, както хората наричаха пиесата. „Испанска трагедия“, както гласяха театралните афиши из града.

— Сълзичка, сълзичка, видях цяла сълзичка да се процежда — тържествуваше Никъл и танцуваше около него. — Сега кажи, че не е грандиозна.

— Пълна е с недостатъци, нелепости и е грандиозна — отвърна Бен, бършейки очи. — Кажи тогава кой е този господин Кид, откъде се е взел, как го прави? Подозирам, че е ерудит. Щом се перчи с такива огромни пасажи на латински.

— Ще ти кажа какво, направо си се поболял от завист. Откъде се е взел, не знам, но знам, че е млад, привлекателен, с цялото остроумие и ерудиция, които може да се очакват. Видя ли как пиесата прикова тълпата, накара хората да се блещят, дори принуди правостоящите глупаци да замлъкнат. И после отричай, копеле такова, че става дума за несравнимо изкуство.

Бен не отричаше и мъчителната лудост на Йеронимо, който намира любимия си син обесен, все се вмъкваше между него и работата му. Още по-изненадващо, загриза го, докато беше с любовница. Опита се да говори с нея за това, но тя сви рамене: предположи, че той губи интерес към нея, което случайно беше истина, затова Бен не можа да го отрече. Прибра се вкъщи, изтрил слюнката от лицето си, и намери пастрока си, хъркащ пред огъня, едната му ръка бе провесена по бричовете. Още мислеше за Йеронимо, оплакващ своето убито момче, зачуди се какво ли е да имаш баща, който да плаче за теб. После се запита дали духът на собствения му баща бди над него и изведнъж съмнението опря бруталното си рамо в портата на вярата и я атакува, крещейки, че няма никакъв дух, че баща му е само прах и нищо. Бен незабавно възкреси някои аргументи и прогони чудовището, но ехото от него продължи да отеква. Тогава Бен разбра, че е опасно, болезнено да изследва нечии чувства.

Що се отнася до обсъждането на представления с жени, от това също се пазеше — макар че изпадна в подобна ситуация още веднъж по повод „Тамерлан“[5].

Това беше през лятото на Армадата, когато в нажежения въздух тежаха страх и смърт, а Лондон беше по-обезумял от обичайното. Заедно с още стотици чираци Бен минаваше военно обучение два пъти седмично на затревените полета край Майл Енд като подготовка за посрещането на испанските терции, ако слезеха на сушата. Той тайно подозираше, че срещата ще е кратка. Поне имаше копие и знаеше как да го използва, но на Никъл му бяха дали лък и стрели, въпреки че и една не беше изстрелял през живота си; а някои от командирите още носеха престилките си от ковачницата или работилницата. И все пак, когато сигналните огньове по хълмовете пламнаха, за да възвестят, че корабите идват, Бен се почувства по-скоро въодушевен, отколкото уплашен. Това беше величествено, беше бляскаво.

— А не е ли едно празно самохвалство?

Тя беше жена на златар; можеше да чете и пише; обичаше да се качва на борда на Бен, но можеше да го остави да се носи по течението, щом грабнеше плячката си; и бяха гледали „Тамерлан“ заедно.

— Всичко в нея е празно — каза тя. — Мъжете с тяхната войнственост, няма значение дали са испанци или англичани. Барабани, тромпети и суетна слава. И Тамерлан с неговите изискани чудовищни речи.

— Каза, че са те развълнували. Всъщност аз видях доказателството за това.

— Да, да, първия път — отвърна тя, отмествайки ръката му. — А след това, нали знаеш, човек се замисля. И в интерес на истината от цялата тази великолепна врява ме болят ушите. Казват, че ние жените не спираме да говорим, но всъщност мъжете са шумният пол.

— Хм. Дали ще го наречеш празно самохвалство, когато застанем между вас и испанските похитители?

— Мислех, че идват да ни направят католици, а не да ни похищават.

Бен трябваше да се усмихне, но беше ужилен. Тя, изглежда, имаше намерение да смали света, а „Тамерлан“ го беше направил толкова по-велик. Всички, които отидоха да гледат представлението онзи сезон, бяха възхитени. Скитският пастир, издигащ се само с волята си, за да стане завоевател на половината свят, яростно завладя и зрителите; те ахваха, примираха и припадаха пред него. Заедно с тях му се поклони и Бен. Героят беше варварски жесток и ти знаеше, че в реалността би те покосил и би посякъл всички, които обичаш. Но го следваше докрай с кипнала кръв, вървеше след широките му крачки към върха, защото думите не се отричаха. Просто думи. Взривоопасно откритие, бременна тайна. Зад нея стоеше човек на име Марлоу.

— Кое е по-добре тогава? — попита той жената на златаря. — Да приветстваме господин Испанец, щом стъпи на брега? Да претопим всеки меч? Да сложим край на всичко героично? Да живеем прозаично, дълго и опитомено?

— Е, най-малкото, това значи да останем живи.

И с блесналите като слънце брони

звездите ще пропъдим, а ония,

които гледат марша ни в почуда,

с оръжията си ще заслепим.[6]

— Мъже — каза тя, разсеяно отваряйки крака.

Продължи малко повече — не много. Виолетовите й очи, прималялото фъфлене, обичаят й да мисли неподправено — всичко това загуби уважението му, макар че по-късно споменът извикваше по някоя ерекция.

Армадата заплашително беше надвиснала над хоризонта на разсъдъка. Слуховете сновяха из града като опустошителни английски кораби. Никъл, глух и нетърпелив, се стремеше само към новини от истинския завоевател — Марлоу: дали пише нова пиеса, кога ще излезе тя? В шордичката кръчма група актьори, доста напреднали с пиенето, за кратко го зачетоха.

— Кои сме ние, че да разбираме? Господин Марлоу пуска репликите, приятелю, както ти хвърляш кокали на кучето — каза един с пламнало лице, гибелно пиян. — Не можеш да седнеш на пода и да ги преговаряш тихичко с него, нали така?

— О, срамота, не си справедлив към човека — каза друг, пребледнял и излегнат. — Кит Марлоу е много свестен и ако се държи малко надменно, кой може да го вини? Той идва от Кеймбридж напълно образован и под мишница с пиеса, която разбунва целия град. Всичко това е изумително, а не е по-възрастен от Уил.

Той докосна по ухото слабоват млад човек с черни дрехи без украса, който за момент се усмихна и пак почна да върти някаква счупена запушалка между пръстите си, погълнат в мисли, сякаш тя можеше да се поправи, сякаш нещо можеше да се случи. Бен дори не го беше забелязал преди това.

— Нова пиеса, стара пиеса, само да ни дават да играем нещо — изрева четвърти с глава, заровена в шепите. — С тези испанци в морето не можем да обикаляме никъде. Да идват на сушата или да потъват, само и само да събираме публика.

— Шегува се, само се закача горкичкият — каза излегнатият актьор, бързо поглеждайки към Никъл и Бен — защото всички ние сме верни поданици, естествено, и никой не трябва да мисли обратното.

— Какво? — сопна се Никъл. — О, за бога, та ние сме чираци, а не шпиони на Уолсингам[7]. Колкото до това, чух, че кралицата има кораб, готов да потегли, ако испанците слязат на брега, и ще се остави на милостта на френския крал.

— Черна клевета — каза Пламнало лице. — Единственото, на което можем да разчитаме, ако испанците слязат на брега, е, че всеки папист в кралството ще се надигне да ги подкрепи. Вероятно всички ще бъдем избити в съня си.

— Е, има и по-лоши неща — обади се младият на име Уил. — Поне ще си спокойно заспал, когато се случи.

Говореше с някаква колеблива замисленост, сякаш изследваше шегата по пътя й навън, чудейки се дали не е сериозна. За миг очите му срещнаха погледа на Бен с особена, неловка интимност, както когато краката случайно се докоснат под масата. Сякаш разчитаха здравия разум един в друг, преди страницата на разпознаването да отлети по вятъра. Пламнало лице яростно удряше халбата с бира по масата.

— И каква е твоята позиция, Уил? След като се подиграваш на бедите ни, искам да знам каква точно е твоята позиция.

Беше готов да се кара и за най-малкото нещо, Бен познаваше този нрав от пастрока си.

— Нямам позиция — отвърна младият мъж. — Мразя испанците. Надявам се да изгорят и да потънат в Ада и нашите англичани да ги погребат там. И нямам позиция. — Стоеше неподвижно, лицето му изглеждаше ъгловато и спокойно, но пръстите му въртяха запушалката по-бързо. — Застанеш ли на едно място, заемеш ли позиция, се превръщаш в камък.

— Трупата на адмирала — настоя Никъл, привличайки погледите — те разполагаха с „Тамерлан“. — Моля ви, има ли техни хора сред вас, познавате ли ги? Сигурно, да имат преимуществено право за придобиване на следващата творба на господин Марлоу, определено…

Слухът на Никъл, както сам призна на Бен малко по-късно, се влошаваше. Оттам идваше и силното му желание да чуе „Тамерлан“ отново или каквото и да е от магьосника на словото Марлоу, защото скоро щеше да е глух като пън. Когато това се случеше, замислено каза той, можеше да се самоубие като баща си, да го направи както трябва.

Но играчите в шордичката кръчма не можаха да го осведомят и когато Бен и Никъл си тръгнаха, Пламнало лице и Бледно лице ожесточено се разправяха за сметката. Младият актьор на име Уил ги наблюдаваше с особена напрегнатост като жонгльор по панаирите, помисли си Бен, който гледа как пръчките му се въртят във въздуха.

Последвайте тъмнокосия млад играч, наречен Уил, когато напуска шордичката кръчма малко по-късно.

Последвайте бързите му стъпки през загадъчните обедни лондонски улици, където нечий дъх винаги попада в лицето ти и човешкият живот е стълкновение. Следвайте го точно — дирята на телесното му очертание през тълпата — и ще откриете, че не докосвате никого; че някак, без да забавя крачка, той се накъдря като вълна, боязливо се промъква и във всеки един момент представлява напречния разрез на изящен фехтовач със затаен дъх и достига местоназначението си, без да е влязъл в контакт с никого, сякаш е отишъл там, минавайки през оголено поле.

Срещу „Чийпсайд“ той хлътва в една гостилница, където дори порталът прилича на задна врата. По пътя големи фасади от греди, кръчми, признати и знаменити, протягат своите тежки табели като изтипосани глашатаи. Тук е „Звездата“, тук са „Трите чаши“, а на ъгловия парцел е „Русалката“, бавно поклащаща своята извита боядисана половина на вятъра. Но тази най-обикновена сред обикновените е най-удобна за него: храната е евтина и засищаща и можеш да поръчаш материали за писане и да откриеш, че мастилото е използваемо, докато в много други кръчми то идва на лепкави бучки или е прекалено разводнено.

Мастило и перо и поръчваш печена птица. Донесъл е своя хартия — завързан с канап ръкопис, изпълнен с най-различни почерци — някои спретнато маршируващи, други — залитащи надолу по страницата. Използва празната обратна страна на листовете, за да продължи писането на нервни пристъпи. В промеждутъците той се заглежда в огромната камина, където се готви ястието му, и понякога лявата му ръка странно помръдва като танцуваща гъсеница върху масата. Стихосложението, пулсът, трябва да си сигурен, че имат значение.

Какво прави той: кърпи и съшива нещо вече скърпено и съшито, пиеса, написана в сътрудничество между трима души и променена от трима други, преди той да се добере до нея. Да накара текста да заговори. Не прави нещо кой знае колко по-различно от другите занаятчии, които поправят маси, отстраняват неизправностите около изпускащата пара свръзка, консултират се със своите плочици. Светски задачи.

Само че през пукнатините на неговото дейно, яростно неудовлетворение проблясва нещо друго, нещо, което принадлежи на друг живот, на друг свят, далечно и присъстващо като деянията на боговете.

Този Уил и синът на ръкавичаря Уил, който вървеше по стратфордските улици към „Лебеда“, за да прекара времето си с пътуващите актьори.

Как можеше единият да стане другият?

— Мили боже!

— Да, Уил, все това повтаряш. Какво, да не се упражняват за свещеник? — Джак Тауни издърпа ален жакет от вързопа си и гневно го раздруса. — Погледни това! Смачкан е до гнусота, а аз го прибрах толкова почтено… Слушай, беше самозащита, съдебният следовател веднага го разбра. Питай Тарлтън, питай Уилсън…

— Не, не, не се съмнявам в теб. Само се чудя на… на какво е способен човек. Когато животът внезапно приеме такъв обрат.

— Внезапно е точната дума. — Тауни погледна студено и остро, сякаш очакваше всяка повърхност и сянка да извади срещу него шпага. — Той щеше да ме убие, знаеш ли. Гледах в очите собствената си смърт — там, точно там.

— Мили боже! Какво беше чувството? — попита Уил с пламенен интерес.

— Кое? Това да убиеш човек? — Тауни измъкна чифт къси бричове. — Скъсани са, виж. Позор. Актьор на Нейно Величество — разкрасен с парцали и кръпки.

— Покажи ми. — Уил се пресегна. — Разпорен е само шевът. Мога да ти го поправя, хубаво, няма да се вижда нито един бод. И двете, и двете, имам предвид тленността. — Той вдигна поглед. — Естествено, писнало ти е да говориш за това.

— Можеш ли да ги поправиш? — прозя се Тауни. — Как така? Шивачка моделиерка ли си?

— Не, занаятчия, както знаеш. — Уил бутна дрехите обратно, вече студен. Подозираше за себе си колко студен може да бъде, огромният потенциал в това. — И ако досаждам или те засягам, просто го кажи.

— О… — Сякаш някаква тръпка премина през натъжения Тауни. — Не ми е писнало да говоря за това, Уил, защото няма как. Всички говорим. Това винаги присъства. Но трябваше да продължим нататък. Човек трябва да продължи, разбираш ли? Дори и след… — За миг Тауни умоляваше, погледна красивите си ръце, сякаш съзерцаваше уродливост. — Аз още не съм в безопасност, човече. Да, следователят произнесе присъдата в моя полза, но още съм в, как се казваше, поел съм задължение срещу гаранция, очаквайки думата на Нейно Величество. Бих дал всичко, което имам, това… това да не се беше случвало. Но той не преставаше. Той не преставаше, Уил.

Уил докосна рамото на Тауни. Актьорът го изгледа с пълна, безпомощна изненада, сякаш току-що се беше събудил.

— Нека зашия дрехите ти, ума ти не мога да зашия.

— Не знам. Ако някой можеше… Ти си странен, Уил. Виж се само, стар женен мъж с шест деца…

— Три, за бога.

— Където три, там и шест. Появяваш се и не изглеждаш по-различен от младежите, които припкаха като кучета след каруцата още щом минахме моста. И въпреки това не си натрупал мазнинки. Добрите граждани не почват ли да напълняват от мига, в който навършат двайсет и една?

— Мислиш ме за добър гражданин?

— Ама, разбира се. Всъщност има нещо странно във вида ти наистина: леко виновен поглед, който не мога да си обясня. Как прегрешаваш по тези места? Убиваш незаконно елен?

Уил се засмя.

— Защо да правя такова нещо? Не, аз съм нещо далеч по-лошо от обикновен крадец и бракониер.

— Какво?

— Ще те оставя сам да познаеш. Е, кой ще поеме ролите на Нел? Как ще продължите?

— Ще продължим, както можем — изстена Тауни — което значи като каруца с три колела. Разделяме си ролите на Нел и се справяме. Но когато всеки се издига крачка по крачка, така да се каже, на дъното остава дупка. Помисли! „Истинската трагедия на Ричард Трети“[8] има шейсет и осем роли с реплики. Дори и в пълен числен състав, четирима от нас трябва да вземат по седем роли всеки, а и трябва да сменяме костюмите по-бързо от светкавици. Извади един човек и можеш да си представиш колко точно дублирания можеш да издържиш. Актьорите на Нейно Величество ще станат за смях. Известни сме с това, че налагаме зрелищни спектакли, разбираш ли, в които цялата история протича във величествена процесия пред очите на публиката. И се кълна, че всички ще се стопим до сенки, преди да… Какво има?

— Нищо.

— Защо гледаш така тогава? Сякаш искаш да ме порицаеш. Да, това е мое дело, но не го избрах аз.

— Не те порицавам.

— Да не си болен? Дръж се настрана, ако е така, не искаме да оредеем още повече. Има ли някаква бира в тази кръчма?

— Не съм болен. Оредеем ли каза?

— Казах ли? Да. Оредяхме, станахме по-малко, звучи точно. Проклети думи, човече, наши са, ще правим с тях, каквото си искаме. Ако няма бира, сайдер. Повече няма да докосна вино. Не, много е неприятно положението, в най-лошия случай искаме да наемем човек от Лондон, за да попълни трупата, но как да поръчаме подходящ? Един от нас ще трябва да замине, което само ще усложни проблема. Но категорично не можем да спрем турнето — Тауни изгледа Уил от главата до петите. — Какво има? Пиян ли си? Ако е така, поне ми дай да те настигна.

— Нищо. Не, аз…

Пелерината, която Уил оглеждаше, се изплъзна от пръстите му. Стаята се килна и се залюля като поднос с пирожки. Той изпъна крак, за да се закрепи, и чу гласа си да казва отнякъде:

— Не мога да остана, нито… нито нищо. Пожелавам ви късмет.

Излезе на двора, без да падне. Имаше корито с вода за конете и той потопи глава в него, за да се избави от странния възторг и безразсъдните възможности. И понеже те не изчезнаха, Уил остана в същата поза — с главата надолу, задържал дъх, с плаваща коса — и си мислеше: „Винаги го има този вариант, винаги“.

Когато близнаците се втурнаха вътре, Джон Шекспир обрамчваше кожа с метални скоби, мускулите на ръцете му бяха изопнати, а засенченото лице — мрачно.

Ан побърза да ги настигне.

— Извинявай. Но не си и помислят да заспят без дядо си…

Той внезапно се преобрази. Ан знаеше, че така ще стане, но още му се наслаждаваше. Старецът остави работата си, разпери ръце и подметна децата нагоре, като се смееше и се преструваше, че ги хапе.

— А аз не си и помислям да заспя без моята вкусна вечеря и ето че тя пристигна. Кой е първи? Ммм, и двамата сте много сладки. Мирно, мирно, ще си намокрите дрешките от смях. Е, къде е баща ви?

Той отметна разрошената си коса от пискащите деца и въпросът кацна върху Ан.

— Скоро ще си дойде — отвърна тя.

Той вдиша най-дълбоката глътка, която някога беше поемал, и още гълташе въздух в дробовете си и изтръскваше капки вода от косата си, когато изтрополи обратно в кръчмата и с трясък отвори вратата, а Джак Тауни, подскачайки, извика:

— Боже мой, какво има? Луд ли си, какво?

А Уил, вир-вода, хриптящ, със свиреп поглед, каза:

— Вземете мен. Пробвайте ме. Пробвайте ме, вземете мен.

* * *

Най-щедър кралски откуп се полага

да бъде твойта зестра;

и ако моят присмехулен братовчед

прицели свирепия си ум към още по-ужасна пакост…

— Не е такъв текстът — отбеляза Джон Дътън. — „Противният си ум“ и „по-далечна пакост“. Нали каза, че знаеш този откъс наизуст? Най-добре вземи пиесата.

— Наистина го знам — отвърна Уил. — Но моят текст е по-добър.

Намираха се в общото помещение на „Лебеда“, пейките бяха избутани назад. Неговите зрители бяха шестима актьори на Нейно Величество, прави или приклекнали, кой прехапал устна, кой подръпващ брада. Безразлични или невъзприемчиви. Този прост селянин? Джак Тауни ги беше убедил да го прослушат. Уил прикова поглед в очите му, придвижвайки се към публиката. Опитваше се да играе непринудено, грациозно и да не накуцва от дузината години копнеж.

Аз в собствения му капан ще го примамя.

Макар усойницата своята отрова да вкусва без вреда,

не е така дори и със най-хитрия негодник,

в чиито жили има змийска кръв.

— Защо казваш, че твоите поправки са по-добри? — пита Робърт Уилсън, най-мълчаливият.

Уил познаваше мълчаливците.

— „Противният си ум“ звучи прекалено безгрижно. Не го усещаме. „Свирепия“ те убожда като трън или коприва.

Уилсън наклони глава.

— А „по-далечна“?

Уил сви рамене, искаше да играе.

— О, „по-далечна“ казва само едно нещо. „Още по-ужасна“ казва няколко неща наведнъж.

— Което може да доведе до объркване — усмихна се Уилсън.

— Внимавай, приятелю — каза Тарлтън, издърпвайки корковата тапа на стомната със сайдер — господин Уилсън имаше дял в написването на текста, нали така?

— Твоя работа ли е? — Уил преглътна. — Съжалявам, хиляди извинения.

— Имах дял в написването, както каза Тарлтън, както и на още половин дузина други — обяснява кротко Уилсън — и всички писахме толкова добре, колкото можем. Хилядите извинения ми идват множко.

— О, но все пак, не бих се обаждал. Всеки, който пише, който измисля тези неща…

— Може ли да продължим? — каза Джон Дътън, ровейки из пиесите. — Тази може би не беше добър избор. Перистрат е главна роля в края на краищата. И ако сме искали да наемаме човек извън Лондон — за което аз лично никак не съм сигурен — тогава трябва да разбереш какво би се изисквало от теб.

— Просто черен и неблагодарен труд — обади се Тарлтън, лъчезарно усмихнат на Уил, и вдигна към него наздравица — с твоята първокласна роля на втори оръженосец, който казва „Да, господарю“ два пъти.

— Освен това да се грижиш и да поддържаш гардероба — допълни Джон Сингър. — Да преписваш ролите и да подковаваш конете, ако се наложи.

— Това не ме плаши — отвърна Уил.

— Опитай „Крал Лир“[9]. Нова е, няма да я знаеш — Дътън му подаде пиесата, която представляваше ръкопис и почеркът изобщо не се четеше. — Кралят, горделив стар глупак, разделя кралството между дъщерите си. Две от тях са кучки. Тази е едната, Гонерила. Ти си Скалиджър, нейният ласкател. О, да му се не види. За нея ни трябва Кук. Къде е той?

— Пак е отишъл в клозета — каза Тауни. — Ще яде от зелените плодове! Добре, аз ще поема ролята, още мога да изиграя жена по-добре от най-добрите. — При тези думи Уил съзря да се завърта око, да се разтяга буза. — Ела, Уил, трябва да гледаме една и съща книга. Къде е, така… Но моля, Скалиджър, кажи ми, ако знаеш, как на всякаква цена да ме подмине таз злочестина.

Тауни не повиши гласа си, а го понижи, намирайки безпомощна мекота дълбоко в ниските тонове. Дланта му леко се отпусна върху ръката на Уил: приканваща, подтикваща.

— Безбройните ти ласки още ме даряват, обвързват ме със дълг да търся твойта благосклонност… — Изнеси гласа напред, без да викаш, как се получи? През последните няколко години беше рецитирал единствено шепнейки, сам посред нощ или по опустелия път като молитвеното бърборене на баща си. — Огромното ти снизхождение към него, то ли принуди го така да се самозабрави… — Възкреси Уил, който преди декламираше по полетата, влагайки всичката си любов в това! Очите на Тауни потърсиха погледа му предизвикателно. Трябва да вложиш всичката си любов. Нищо да не остане. Това, това, искам това. Нечетливият ръкопис затрептя пред очите му; премигваше от капки пот.

Нали зарад охолството забравихме

за пестеливостта и жилещата немотия.

— Не е такава репликата — оплака се Джон Дътън. — Ами „Изворите…“.

Тъй както щом пресъхнат изворите, хората се вайкат,

а вчера пълни чаши хвърляха в прахта…

— Текстът, текстът. Ти си го измисляш.

— Подобрява го — внимателно каза Уилсън. Стомната на Тарлтън временно остана настрани. През зацапания прозорец надничаха лица от Стратфорд: какво кроят? — Продължавайте.

Тауни докосна пръстите му.

Е, Скалиджър, за мил съвет от теб сега

неблагодарна няма да съм, ако живея…

Уил измисли думата излиза върху треперещата страница. Трепереща, защото той трепереше, защото този шанс беше дошъл отникъде, налудничав и невъзможен за изпускане, сякаш стар и дремещ, със схванати колене край загасналото огнище си открил фея пред себе си, която казва: Бъди млад. Уил премигна, за да поизправи прегърбените, влачещи се думи. Кратък монолог. Положи усилия.

Върви, жена ехидна, срам за всички с твоя пол:

за туй небето сто пъти ще те накаже:

и мен, негодникът, така да се подмазвам…

Какво? Е дал на дъщерята съвет против бащата. Боже, сякаш са го писали с краката си. Раздухва дъщерната си омраза против природата разпалена…

— Текстът…

— Остави текста, слушай.

— Сдържай се, Уил, недей да ръкомахаш — прошепна Тауни.

Уил остави книгата и се приближи още повече до своята публика. Това не беше Уил, това беше Скалиджър, съветник на древна принцеса: той беше някой друг; никога не беше ставал толкова изцяло, освободено себе си. Уил разтвори длани, понижи глас. За да се случи това, се беше наложило да умре човек, така че трябваше да е доволен. Урок!

Но дава ни светът поука страшна,

че който да ласкае не успява,

и да живей честит не съумява.

Тауни погледна Тарлтън.

— Добра интонация, а?

Беше умрял човек, какво друго трябваше да се случи? Това огромно одобрение беше плашещо. Напиши името си с предоставеното огнено перо, знаейки, че веднъж направил го, за теб е приготвено нещо далечно като място и време; чуваш вероятно смътното му почукване и подрънкване. Актьорите на Нейно Величество си шепнеха с наведени глави. Проточените вратове на прозореца затулиха делничното слънце.

— И тази поука показва, че не можеш да постигнеш нищо без мъчително да предадеш нещо друго — каза Уил.

— Какво? — Дътън метна ръкописа на масата. — Прекалено много измисляш.

— Как е възможно това? — учтиво попита той, после се замисли. Не, недей. Отстъпи една крачка. — Моля да ме извините. Аз… благородни господа, знаете, че ще направя, че ще бъда всичко. Аз ще…

И накрая усещаш, че си я казал: истинската последна реплика.

Каза първо на баща си в работилницата, изглеждаше естествено.

Джон Шекспир почна да снове напред-назад, втренчи се в лицето на Уил, после във вратата. Нямаше къде да отиде, можеше само да изпадне в ярост, но дори и там намери мъничко ценно пространство. Можеше само да се повтаря: „Те са играчи“.

— Те са актьорите на Нейно Величество. Играят под знака на кралския печат. Успехът им навсякъде е гарантиран. Ако ми бяха предложили място в някой друг занаят, който процъфтяваше толкова…

— Това не е занаят! — Гласът на баща му глъхнеше от потреса. — Те са играчи.

— Наречи го професия тогава или каквото искаш. Не, наречи го така: средство за преживяване. Те имат нужда, а аз имам способност, готовност, имам склонност… огромна склонност. Татко, това е възможност. Обиколките им свършват в Лондон, където има театри, постоянни театри, строят се нови през цялото време и човек, който следва занаята на играча, никога няма да остане без работа. Това е благоприятна възможност точно както Ричард Фийлд отиде в Лондон, за да стане печатар.

— Ричард отиде като чирак, обвърза се със седемгодишно обучение към гилдията. Няма Почтена гилдия на играчите, мисля?

Не, слава богу. Уил се помъчи да скрие мисълта.

— А и казваш, че само ще те наемат. Не като член на трупата — това е положението. Уил… — Баща му безпомощно разпери ръце, толкова способни в занаята, те не можеха да удържат това или да му придадат форма. — Това е спекулация от най-безумен вид.

Уил пак помисли зад паравана на лицето си: не като спекулациите с вълна, докато те наблюдават съдилищата.

— Татко, за тази професия… за тези хора аз имам някаква стойност. Каква стойност имам тук? Да, занимавам се с твоите дела, но и Гилбърт работи за теб, а Ричард най-вероятно е по-сръчен и от двама ни. И през най-доходната година тази работилница не можа да издържа трима пораснали синове. И освен това аз имам…

— Имаш жена и три деца — каза баща му с колеблива усмивка като човек, отговарящ на гатанка.

— Още по-сериозна причина да направя нещо значимо. На моя отговорност.

Параванът, изглежда, се беше отместил, защото баща му каза с прикрита ярост:

— Щеше да е по-добре, по-честно, просто да избягаш някоя нощ, определено. Ти искаш единствено да се измъкнеш.

Уил се извърна и вдиша дълбоко, докато си мислеше: бих могъл да те убия, татко, че каза това. Наистина го намирам за възможно и приятно във въображаемото… Но пък той никога не беше имал никакви затруднения да си въобрази каквото и да е. Тази част на живота, тя беше проблематичната.

— Не искам да бягам — каза Уил накрая.

„Макар че бягството поне е някакво действие и следователно притежава мъничко дързост, нали?“ Той се огледа из работилницата, сякаш изчисляваше размерите й. За разлика от криенето, криене до края на дните ти.

— Ти ще се върнеш. Ще допълзиш в дрипи, останал без нищо. — Лицето на баща му беше напомпано с кръв, посиняло като на обесен. — Това се ужасявам да не видя, Уил. Твоето унижение. Ако казвам, че забранявам, то е заради…

— Забраняваш? Как? За бога, аз съм голям мъж, самият аз съм съпруг и баща. Не си в позиция да забраняваш.

— Да, така е. — Изведнъж баща му се поуспокои: стана благ, почти закачлив. Почти. — Ти си съпруг и баща, както казваш, и там се крие твоята отговорност. И ако жена ти реши да каже не, то е друг въпрос. Нали?

Да, Уил нямаше нужда да го потвърждава.

— Не разбирам — каза Ан. — Тези играчи искат да тръгнеш с тях? Те ли те помолиха?

— Аз ги помолих. Имат нужда… аз имам нужда.

— Колко време няма да те има? Какво смяташ… Уил, какво значи това?

Тя го слушаше как обяснява, докато подреждаше след близнаците. Никога след Сузана, винаги е била прибрана. Към северната част на страната, после по източния бряг… Подслоняват се и се хранят заедно. Старото колелце на Хамнет за никнещите зъби — трябваше да се изхвърли, но той беше опърничаво привързан към него. Темпераментно дете, създаващо грижи. После в Лондон, Ан, ти знаеш, винаги съм обичал театъра и изглежда, съм достатъчно способен… Би трябвало да съм по-изненадана. О, потресена съм, разочарована, изумена и ядосана, и ужасена, но в сърцевината стои това: наречете го неизненада. Никога не е било, никога не е било правдоподобно, нали, това щастие? Щом стигна в Лондон, ако успея да се установя… после, когато се върна… Тя вдигна дървените играчки, които беше издялал — куклата, кончето. Беше вложил толкова много подробности в тях, че изглеждаха едва ли не прекалени: отначало децата се плашеха от тях. С късмет — по щастлива случайност — ще съм в състояние да пращам пари вкъщи…

— А бракът ни? — попита тя.

Колко равен прозвуча гласът й, сякаш му напомняше да донесе дърва за огъня. Но огънят беше вътре в нея.

— Ан, неочаквано е, знам.

Уил се пресегна за ръката й, тя задържа неговата и я отмахна като нещо пълзящо и слизесто.

— Не, Уил, не това, благодаря ти. Просто искам да знам — кой брак е това? Онзи, който мислех, че имам въпреки всичко, сладостния, преливащ от достойнство и искреност? Или онзи, с който си чешеха езиците клюкарите — онзи, в който встъпи насила, горчивия, за който според хората щеше да се разкайваш?

Той стоеше с хлътнали очи, красив, и протягаше нерешителни, умоляващи ръце към нея. Беше който и да е мъж, копнеещ за удовлетворение на безразсъдството си, пред която и да е жена, разгневена, с ръце на кръста и вече нищо не беше неповторимо или скъпоценно и тя избяга от него. От къщата.

Пътят за Шотъри през полето. Е, която и да е потайна част от нея да я беше тласнала тук, тя не се стремеше към стария си дом. Не, Ан имаше само един дом, завинаги: това беше Уил, уви. През златистия ден, през полетата преминаваше един от онези летни дъждове, които можеш да видиш изцяло — като мрежа, влачеща се по земята. Ан се намокри, после за минути изсъхна, освен по лицето.

Уил я настигна.

— Обичам те. Не е заради любовта. — Той се беше задъхал и потискаше болката отстрани под ребрата си. — И когато се върна…

— За какво? — Тя искаше да бие с камшик и да жили, макар че което и оръжие да вдигнеше, само щеше да израни и разкъса собствените й ръце. — За какво да се връщаш?

— Тук е мястото, на което започнах, тук започвам и свършвам, с теб. Дай ми карфица.

— Какво?

Пребледнял, пъргав, той измъкна една от колана й. Докосването още беше близко, познато и красиво и следователно — крещяща обида към болката й. Уил нагази през високата трева в сянката на едно дърво и отскубна малко, оголено парче от пръстта.

— Какво правиш?

— Кръв. Наречи я кръв от сърцето. — Беше забил карфицата дълбоко в палеца си и я беше оставил така, противно, да стърчи, докато гъстата капеща червенина се изцеждаше на земята. — Където и да отида, още ще съм тук.

Започна с мъка да събира камъни над мястото, струпвайки ги на малка грамада. Скоро ръцете му целите почервеняха.

— Недей — нерешително каза тя.

Уил сви рамене и продължи, а лицето му беше изопнато и побеляло.

— Това е кръв. Не са думи или не само думи. Знам, че им нямаш доверие. Когато се върна, ще намеря кръвта си.

— Това е представление. То не означава нищо.

Уил се изправи. Измъкна карфицата от палеца си, погледни я и я пусна на земята.

Може би не.

— Винаги съм мислила… — Ан се бореше с гласа си, който сякаш заплашваше да стане безумно неудържим — да пищи като хала или да ръмжи ниско като мечка. — Бях сигурна, винаги съм била сигурна, че ако си нещастен, ще мога да позная.

В погледа му за кратко имаше объркване, сякаш Ан набързо му беше нагласила някаква сметка.

О! Нещастие. Това би било различно. За него има лек. Кръвта нижеше мъниста и капеше от ръката му. Ан посегна към деколтето на ризата си и откъсна парче дантела.

— Дай! — Двамата се гледаха един друг, докато тя здраво превързваше палеца му. — Пари, казваш. Това ли искаш? Пари, слава?

— Развали си дантелата… Смея да кажа, че биха ми харесали. Ако мога да се сдобия с тях, ще го направя. За нас. За нашето… ами, от наше име.

Тя поклати глава.

— Не. Не е това. — Усети, че е навъсена. От листата над тях се поръсиха топли капки дъжд и за миг на Ан й се сториха като кръв. — И ти никога не си можел да говориш с мен за тази липса. Защото не мога да чета вероятно, защото не мога да разбера? Един Господ знае. Сигурно е била толкова остра през цялото време, а аз изобщо не я почувствах. Чудя се какво ли друго съм пропуснала.

— Ти трябва само да изречеш думата, Ан. — Изведнъж гласът и изражението му вече идваха отнякъде другаде, от позиция на върховно, кънтящо предизвикателство като брачния олтар. — Знаеш ли? Само я изречи.

— И ще останеш?

— И ще остана.

Потеглиха назад в крачка, всеки смълчан сам за себе си.

Същия ден актьорите на Нейно Величество играха „Славните победи на Хенри Пети“ в кметството на Стратфорд. Постигнаха посредствен успех. Дори и със съкратен текст, липсата на един актьор ги държеше в напрежение. Веднъж Робърт Уилсън се скри и пак се показа с такава очевидно припряна смяна на перуката, че публиката се разсмя в момент, в който трябваше да е разтреперана, и след това вече беше трудно да я спечелят отново.

— Да, да, да кажем, че си прав в такъв случай — отбеляза Лорънс Дътън, който до последно се беше противопоставял да вземат Уил Шекспир и срещу него имаше мърморещо мнозинство. — Но гледайте, това е само по целесъобразност, така че да не се посрамим на турнето. Щом се върнем в Лондон, той си тръгва по своя път.

— Можеш да го забраниш, нали знаеш.

Свекърът й я беше издирил в кухнята. Точно сега най-тихото място в къщата: откакто снощи Едмънд разбра, че Уил заминава, стана неудържим, което на свой ред повлия на децата. Ан разбърка бульона.

— Как? — попита тя.

— Той няма да се противопостави и на двама ни. Сам не мога да го отместя. — Той я хвана за лакътя и я обърна към себе си. — Но ти, Ан, ти имаш тази сила.

Ан се вгледа в очите му, толкова сходни с тези на Уил, освен бръчките около тях, лъчи на сприхава раздразнителност.

— Да го променя?

— По дяволите, да го върнеш към здравия разум. Той винаги е бил мечтател. Но това е най-лошото.

Мечтател — да, помисли си Ан, и притежаваше точно упоритостта на мечтател. А по въпроса, дали да се присъедини към играчите, беше твърд като диамант, искрящ, непоколебим. Все пак нейният свекър беше прав. Тя беше онази, която можеше да завърже целия си гняв, мъка и смущение и спретнато да ги сложи пред него като: не. Като мой съпруг, като баща на децата ни ти правиш грешка. Не. Тя наистина имаше тази сила — такава сила. Сякаш беше великан, колебаещ се къде да стъпи със своя огромен убийствен крак. Колко е ужасно да си великан.

— Той покани ли те да се запознаеш с тях? С играчите? — продължи свекърът й, щом тя се обърна настрани.

— Да. С трупата на Нейно Величество. Отказах, макар да не се съмнявам, че щом са под покровителството на кралицата, са от подобаващо благоприличен вид.

— Сега пък ти ще излезеш мечтателка, дъще — нежно отбеляза той. — Защо според теб им трябва друг човек, а?

— Уил ми каза. Един е умрял по време на пътуванията.

— Как е умрял, чудя се. Изповядал се е, мирно и тихо се е настанил за последния си сън? Мислиш ли?

— Не знам. — Тя сложи ръце на слепоочията си. — Не от това се страхувам. Ах! Не искам да го променя. Не искам да го пречупя и да го обърна против волята му. В това няма обич.

Той изсумтя.

— О, напротив, има.

— Но има и друго — внимателно продължи тя — в лоялността на съпругата към мъжа й, независимо какво се случва. — Дръзко, приливът на кръв по лицето му показваше, че е схванал. Дръзко, защото можеше ли Ан още да разчита на благосклонността на Джон Шекспир? Тя не беше успяла да върже Уил, както баща му се беше надявал.

— Скъпа моя — въздъхна свекърът й, грохвайки върху една табуретка — не виждаш ли, че ако последва тази своя лудост, това ще го промени? Ще го промени и ще го направи неподвластен на силата ти?

Беше си го мислила. И да, изпитваше ужас. Отново го видя като играч, как върви до изрисуваната каруца, как стъпва върху някаква далечна сцена, как говори и играе, сякаш е някой друг и изобщо не е нейният Уил. Откри, че е страшно лесно да си го представи.

И все пак, беше ли отклонение от пътешествието, започнало с разлистваща се страст в гората, или странстването продължаваше? Ти ме създаде, беше казал той веднъж. Твоята любов, тя ме създаде. Снощи или по-точно преди пукването на зората си говориха, целуваха се, караха се, плакаха. И Уил отново каза: ти ме създаде. Този, който съм.

Така че да го спре да не заминава? Да отмени създаденото?

Част от нея искаше, да. Ан беше реалистка по отношение на любовта; знаеше, че любовта е враждебна към свободата. Любовта беше тъмничар и по-скоро предпочиташе да види своя обект окован и нещастен, отколкото изобщо да не го вижда. И все пак: Да го върнеш към здравия разум, каза Джон Шекспир, разчитайки на нея. О, боже, каква печална участ е тази, да си някой, който връща хората към здравия разум! Това аз ли съм? Някога, не толкова отдавна, можех да взема ума на Уил само с един поглед, с бегло докосване. Сега, да, аз съм майка и поддръжка и талията ми се е увеличила, но още съм същата Ан, която можеше да го накара да му прималее от любов. Още бих могла да съм неговата вещица, а не тази, която го поправя. Аз съм на страната на лудостта и магията и затова трябва да го оставя да замине.

— Може да направи велики неща — каза тя. — Никой от нас не е мислил за това.

Ан говореше сдържано, но свекърът й се сепна, сякаш беше изкрещяла в лицето му.

— Правилното нещо — отвърна той след малко — това е единственото, което искам да направи.

Джон Шекспир не беше помръднал от табуретката, но присъствието му сякаш се разрасна и изпълни стаята. Тя отново се престори, че опитва бульона.

— Трябва му сол — каза Ан. — А кутията ни е празна. Ще ида да взема назаем от Джудит Садлър.

Излезе с наметната пелерина и вдигната качулка. Не към Садлърови.

Вмъкна се в „Лебеда“ и помоли коняря да й покаже къде са играчите.

Бяха скупчени около маса, отрупана с листове. Ах, листовете, перата, писането — нейните нежни врагове. Но докато слушаше и наблюдаваше един от тях, който броеше на пръсти със смръщено изражение, осъзна, че става въпрос за числа, не за думи: за оправяне на сметки. Поколеба се, изучавайки лицата, позите, дрехите. Бяха различни, определено. Всичко в маниерите им изглеждаше малко по-пъргаво, малко по-отчетливо. Единият — шутът? — имаше пищен, режещ смях, който те караше да се усмихваш още щом го чуеш, макар че Ан се запита какво ли е този смях да бъде насочен към теб. Всички бяха доста по-възрастни от Уил, освен един младеж, който сигурно играеше женските роли, и един светъл млад мъж с красиво извити вежди: красота, която някак я накара да се почувства неудобно като гледката на пари или бижута, оставени, беззащитно достъпни, пред крадеца.

Мошеници и безделници — играчите изобщо не бяха такива и когато я видяха, проявиха любезност и въздържаност, покланяйки се: „Госпожо, моля да ни извините, какво търсите, на вашите услуги…?“. Но тя свали качулката си, каза, че се е объркала, и си тръгна. Не беше наясно какво е искала да види, но остана удовлетворена, някои празнини бяха запълнени. Господин Смарт от магазина за платове използваше сметало за изчисленията си, можеше да се види през прозореца как леко отмята и почуква топчетата — същото беше с Ан на този кръстопът от живота й; Ан, бързаща за вкъщи в топлите улични сенки, отмятайки мънистата на любовта, лоялността, страха в търсене на точната сметка.

Една фигура не се променяше. „Ан, Ан, направо не мога да повярвам — както беше казал Бартоломю при последното си гостуване — Ан да навърши трийсет години, кой би повярвал?“ Трудно беше да се определи дали е бил злобен или не. Може просто да е отбелязвал факта: тлъстият факт, който можеше само да се разраства и да става още по-очебиен.

Ти си по-възрастна от Уил, Ан — и с всяка година това ще има все по-голямо значение.

Причина да не изпуска Уил от погледа си, следователно да не го оставя да се скита по света и да съзре хиляди обекти за сравнение. Могъща причина — но грозна. Красотата беше там, където бяха започнали.

Тя го свари в двора да цепи дърва. Беше по риза, изпотен, по домашному; но щом Уил вдигна поглед, Ан успя прекрасно да си го представи как заема мястото си сред онези играчи в кръчмата, о, да. Точно в този момент изглеждаше цяло чудо, че изобщо е тук.

— Уил, слушай! — Тя протегна ръка — да го докосне или да го отблъсне, кой можеше да каже? Ръката й остана между тях, трепереща. — Никога не трябва да принадлежиш на никоя друга.

И той се отнесе към нея сериозно, така си помисли тя. Уил си пое дъх, както беше виждала мишките да вдишват, заклещени в ъгъла, преди лопатата да се стовари.

— Няма — каза той. — Кълна се в живота си.

Тя тихо се засмя. Чувстваше се толкова уморена, сякаш можеше да заспи за цяла година.

— Много добре, много уместно. Защото, ако го направиш, ще те прокълна. Тоест имам предвид, ще ти пратя проклятие. Ще го направя някак си.

Той падна на колене. Челото — сгърчено, очите му — полупритворени, слепешком потърси ръката й.

— Честно е — каза той. Пръстите му стиснаха нейните за момент и се разтресоха, сякаш изгорени. Въпреки че главата му беше наведена, гласът му беше силен и ясен: — Да, честно е.

Преди Уил да напусне Стратфорд със сандък, натоварен в каруцата на трупата на Нейно Величество, при него дойде баща му, за да каже нещо. Не да се опитва да развали това, което вече беше сторено: Уил му вярваше. Ако не нещо друго, то като в изгубените стари дни можеха да понасят да се гледат в очите. Съвет, даден от доброжелателство.

— Човек не може да се раздели на две, Уил. — Той млъкна за малко. — Едната половина ще умре, рано или късно.

С майка му беше по-просто. Винаги спокойна, през последните една-две години тя беше ограничила словоохотливостта си още повече: срещу грозотата на света слагаше сключените си ръце и търпеливата, смръщена усмивка. Предупреди го за варварството на Севера и покварата на Лондон. Даде му своята благословия. Уил помисли, че вероятно тя никога няма да му прости.

Някои стратфордски граждани коментираха заминаването от града на Уил Шекспир, за да пътува с трупа играчи.

Той е полудял.

Поема жалък риск и ще се разкайва.

Винаги е бил странен.

Никога не е бил странен.

Ожени се и се натовари със семейство прекалено млад, затова беше неизбежно накрая да избяга.

Винаги е имал такава склонност.

Никога нямаше да спечели богатство под покрива на баща си, защото времената са тежки и няма достатъчно условия занаятът да върви, затова е разбираемо, че сам се захваща с нещо.

Той мрази старата си жена.

При „Двата бряста“ Гилбърт, задъхан, догони каруцата. Уил изживя спомен за слепота и рукнала пот.

— О, не, не, не още един — каза Тарлтън. — Ние не сме благотворителна фондация.

— Уил! В Лондон… намери ми нещо — изпъшка Гилбърт. — Занаят. Да стана чирак. Като Ричард Фийлд. Каквото и да е. Да се махна оттук.

Уил сграбчи ръката му.

— Ще се опитам.

Махнаха си.

— Той не е женен, нали? — обади се Лорънс Дътън. Раздразнено отметна пелерината си. — А, просто питам.

Бен се обучаваше, подготвяше се за битката, но никакви испанци не дойдоха да се пробват.

Бог духна и те се разпиляха, пишеше върху ордена на кралицата, след като Армадата се разби на парчета и сигналните огньове бяха потушени или използвани да се опече празничният вол. Той стоеше сред зяпачите край Лъдгейт, докато процесията на великите се виеше към катедралата „Свети Павел“ за благодарствения молебен. Облекчението, забеляза той, беше някак си по-малко вълнуващо от страха. Зърна, криволичеща и подскачаща зад четири плашливи сиви коня, каляската на кралицата и се зачуди дали и Нейно Величество си мисли същото.

Седмица по-късно, в долния край на „Кингс стрийт“, се сблъска с Уилям Камдън.

За първи път заради начина, по който господин Камдън го изгледа — от главата до петите — Бен поиска да хукне и да се посъветва с огледало. Но после старият учител сложи приятелска ръка на рамото му: разходиха се и говориха, сякаш бяха равни.

„Тамерлан“ — да, господин Камдън я беше гледал. И него също го беше завладяла или по-точно беше завладяла отвращението му към онова, което по-рано беше наричал тривиалността на театъра.

— Изоставянето на римата, люлеещата се рима, както я нарича поетът, дава на стиха нова сила и великолепие без съмнение — одобрително се произнесе той. — Така може ли да бъде и гъвкав? Способен ли е да предава сладостта? Ето ти нови океани, които нашият храбър английски език има да преплува. Разбира се, той още е твърде далеч от съвършенството на древните езици…

Докато крачеше с господин Камдън и го слушаше как обсъжда, пресява и разграничава, Бен осъзна, че не е мислил за тези неща в театъра. Дори и когато изпитваше възхищение, пак мислеше донякъде и за побутващите гърди на някоя мадам, които виждаше с крайчеца на окото си.

— Нашата стъпка, съгласен съм, е в произношението, не в качеството, така че ефектът от латинския стих никога няма да бъде истински възпроизведен… — Учителят Камдън спря на ъгъла, където се разделяха пътищата им. Той изгледа Бен сърдечно, сякаш се опитваше да заличи по-предишното си изражение. — Е, кога ти изтича срокът?

— След пет години — отвърна Бен.

— Бързо ще минат.

Бен широко се усмихна.

— Никога преди не сте ме лъгали.

Заряза пиесите и жените за една година. Взе това решение като скок в студена вода. Започна да чете и изчерпвайки книгите си, спести, за да си купи още. Докато обикаляше търговците на книги из църковния двор на „Свети Павел“, се натъкна на смугъл млад мъж и го разпозна, без да го познава. Това изпито лице с високо чело, тревожните очи, болезнено чувствителни като синини. Младият човек му направи място да мине.

— Сър.

— На вашите услуги.

Бен никога не даваше път. Младежът продължи, преодолявайки пъргаво канавката, и тогава Бен си го спомни. Шордичката кръчма: играчът, Уил. Изведнъж усети, че се чуди защо той никога не прави път. Въпросът продължи да го измъчва и в следващото магазинче, където книжарят тревожно надвисна над него, наблюдавайки как зидарските му ръце прелистват безценните страници. Катул[10]: любовни стихотворения, хиляди целувки. Остави я. Марциал[11]: с ум, пращящ като гърне в огнището, по-добър. За свой ужас Бен откри, че не иска да купи нито един от двамата. Не можеше да се сети за нищо на света, което да го удовлетворява. Излезе от книжарницата със замаяна глава. Залута се. Опита се да прави място на хората, но изобщо не му хареса — не заради плискащата мръсотия, а заради начина, по който те го зяпаха, минавайки — взимаха го за даденост. Дъхът му стана насечен. На тоя свят трябва да има нещо, викаше наум, но сякаш се мъчеше да си спомни сън прекалено късно на сутринта.

Въздържанието, вкопчи се за тази мисъл. Да, прекалено голямото въздържание напоследък, това беше бедата му: напиваш се до козирката, здравичко се изпотяваш и често се събуждаш, възроден за живот. Озова се в подножието на Полс Уорф Хил: влезе в първата пивница, опушена, пълна с лодкари, които се опитваха да се надругаят един друг. За да изпие първите две кани, му трябваха горе-долу две минути; достатъчно време да оголи и изследва гадната, набъбваща истина, че нито Катул, нито Марциал, нито похотта, нито ученето можеха да променят факта за втория му баща — или да отложат деня, в който Бен щеше да се превърне в него.

Нито пък пиенето можеше, но той продължи да упорства. Мина през различни състояния — мразеше всички, познаваше всички, изпадна в каещо се блаженство — и се озова в дълбокомислен разговор с огромен мъж с проницателни очи и шаячно палто, който се беше разположил на пейката до огъня. Сигурно носеше тежка кесия, защото имаше прислужник, който чакаше до вратата и донасяше нови питиета още щом господарят вдигнеше пръст. Човекът обичаше само да разпитва и да слуша и скоро научи всичко, което можеше да се знае за Бен. В замяна извади глинена лула и бурканче и научи Бен на модното ново изкуство да пиеш дим. Приятен събеседник; и дори когато на Бен му просветна какъв е той, докато човекът си разменяше намигване със съдържателя, а слугата дръпна лоста през вратата, той пак не промени особено мнението си.

— Ти нищо не каза за себе си — каза Бен. — Но предполагам, че твоят човек всъщност не ти е слуга.

Проницателните очи проблеснаха през дима.

Не точно. Корабен писар е.

— Аха. Значи тогава ти трябва да си капитанът. — Мъжът се поклони. — Хубаво изиграно. А ние… — Той се огледа наоколо: другите пиячи, полувцепенени, изглежда, още нищо не бяха забелязали. — Ние сме риба за твоята мрежа.

— Такава, която решавам да не хвърля обратно в морето. А и някои може да имат силата да изпълзят и да се освободят. Кралицата още има нужда от войници, господин Бенджамин, за да се бият с Испания рамо до рамо с холандците. Дойдох в четвъртък тази седмица от Флашинг, твърдо решен да намеря няколко храбри, свежи души, за да ги отведа обратно с мен в Холандия. Добродетелният сър Филип Сидни не беше последният доблестен англичанин, кълна се в това.

— Нито последният мъртъв англичанин — каза Бен, допивайки бирата си.

Беше им изгубил бройката, но още можеше да вижда почти ясно. Очите още проблясваха.

— Половин галон бира на ден. Отплаваш с кораба до нова земя. Славата и величието на воина. Жени ще намериш, имай го предвид, със сигурност. После, винаги има плячка за онези с набито око: войнишката пелерина бързо се издува. Какво ще кажеш? Писарят носи списъка със себе си и след минута можем да имаме името ти в него.

— Говориш така, сякаш има избор. Не сме ли притиснати?

Насърчи го огромно, чисто любопитство, неопетнено от страха.

— Е, въпросът е деликатен. — Капитанът натъпка няколко късчета тютюн. — Без съмнение някои от тези хора са без господари и лесно може да бъдат забърсани. Но ти, ти имаш място, защото си чирак на баща си.

— На втория си баща. Не съм казвал баща, никога, човекът само ми е пастрок.

— Кротко, кротко, обърках се. Твой господар е, независимо от другото: член на еснафска гилдия, човек, чиято дума не се чува кой знае колко, не особено значим, нали? Виж, казвам ти това, защото те харесвам и защото съм беден капитан — като всички проклети капитани. Някои продължават да смучат заплатите на хората си, след като са умрели, и затова никой изобщо не съжалява, ако ги видят убити, аз не съм такъв, но въпреки това трябва някак да живея. Хвани се за пастрока си и със сигурност ще избегнеш тази мрежа, господин Бенджамин. Можем да се споразумеем.

Бен се втренчи в събеседника си, после в тютюневия дим, който се диплеше и чезнеше, превръщайки се от удоволствие в празно пространство. Пред него мина образът на пастрока му с удивителни подробности. Бен можеше да преброи всяка пора и набол косъм. Поразително нещо е умът. Сър, имам една молба към вас. Да, пастрокът му щеше да плати: би било незачитане спрямо него да изгуби чирака си и би помислил за майката на Бен: да, кажи. И в тези няколко димни секунди Бен разбра, че няма да се моли.

Просто защото, ако благоволението идваше от него, Бен не го искаше.

— Кога ще отплаваме?

— Съвсем скоро. — Святкащите очи се присвиха в преоценка, сякаш внезапно се беше отворил капак на прозорец и беше нахлула ярка светлина. — Преход до пристанището с товарния керван, а после изчакваме благоприятно време. Но…

— Запишете името ми в списъка тогава. Искам да видя нещичко от света. И не се дърпам от битка, ако каузата е справедлива.

— О, всяка кауза е справедлива — каза капитанът с муден кикот. — Сигурен ли си, че няма да си промениш решението? Пиян си.

— Пиян или трезвен, имам склонност да мисля едно и също.

Капитанът махна на корабния писар.

— Ще имаш време да се сбогуваш с близките си естествено.

И така, най-главоломното му решение: студената вода беше толкова далеч отдолу, че трудно можеше да види отблясъците и. Зад него, на ръба на скалата, се очертаваха фигури: майка му, учителят Камдън, Никъл; всъщност никой. Какво беше казал онзи млад актьор Уил? Застанеш ли на едно място, се превръщаш в камък. Хрумна му, че след като отива във войската, може да го убият; или по-лошо — бавно да умре като доблестния сър Филип Сидни, разяден за един месец от гангрена. Но пък имаше повече от един начин да умреш бавно. Той погледна загрубелите си ръце, както господин Камдън беше направил. Искам да бъда най-начетеният мъж в кралството. Тамерлан скочи в своята колесница. Аз съм повелител и моите дела ще го докажат. Бен странно почувства собствената си кръв във вените, сякаш течността се преобрази заедно с бъдещето му, превърна се в светъл огън, зърно и мастило, в сълзи, кой знае? Хайде тогава. Ръката на корабния писар беше противна. Бен го отблъсна, взе перото и написа името си върху листа. Обичаше да пише името си, само да можеше да го изпише от единия до другия край на света. Хайде! Скачай!

[1] „The Faithful Shepherdess“ — трагикомедия на Джон Флетчър от Якобинската епоха. — Б.пр. ↑

[2] Постройка, използвана за бой с мечки, бикове и други „животински спортове“ край Лондон през XVI и XVII век. — Б.пр. ↑

[3] Улица в Лондонското сити — исторически и съвременен финансов център на града. — Б.пр. ↑

[4] „Испанска трагедия или Йеронимо пак полудя“ (ок. 1582 г.). След 1612 г. се издава като пиеса от Томас Кид, една от най-известните в епохата на Елизабетинския театър. С нея се полага началото на нов жанр, т.нар. „трагедия на отмъщението“. — Б.пр. ↑

[5] „Тамерлан Велики“ (1587 г.) — пиеса в две части от Кристофър Марлоу (1564–1593 г.). — Б.пр. ↑

[6] Марлоу, Кристофър. „Тамерлан Велики“, част I, 2.3. Превод Евгения Панчева. — Б.пр. ↑

[7] Сър Франсис Уолсингам (ок. 1530–1590 г.) — главен секретар на кралица Елизабет I и неин „главен шпионин“. — Б.пр. ↑

[8] „Истинската трагедия на Ричард Трети“ — анонимна елизабетинска историческа пиеса, издадена през 1594 г. в кварто. — Б.пр. ↑

[9] „Истинската хроника на крал Лир и неговите три дъщери Гонерила, Регана и Корделия“ — анонимна пиеса, отпечатана в Лондон през 1605 г. Единственото оцеляло кварто от нея е 72 страници. Стилът подсказва, че текстът е написан по-рано от годината, в която е публикуван. Много вероятно е възобновяване на „Крал Лир“, играна още през 1594 г. от групите на Нейно Величество и на лорд Съсекс. — Б.пр. ↑

[10] Гай Валерий Катул — римски поет от I век пр.н.е. — Б.пр. ↑

[11] Марк Валерий Марциал — древноримски поет, роден в Испания, известен с дванайсетте си книги с епиграми, публикувани между 86 и 103 година. — Б.пр. ↑

6
Когато ме видиш, ще ме познаеш[1] (1588–1589 г.)

Скокът на Уил. Отначало беше ужасно.

Ан му липсваше. Всичко, всичко в нея, от чистата извивка на прасеца й през мекото й като глас на флейта „за бога“ до нейната нерешителност, която всъщност беше отказ да изключи каквото и да е от този живот. Копнееше до болка за ръцете на децата си, обвити около врата му. Никога не беше се отдалечавал на повече от десет мили от Стратфорд, а сега се сблъскваше едно след друго с безброй различия, въздух, пейзажи, сгради, лица, диалекти и понякога му се струваше, че може да е в Московия или във Вирджиния — толкова далеч, толкова изгубен.

И винаги беше в компанията на малка група мъже, които до един се познаваха помежду си много по-добре, отколкото познаваха него; бяха като цяло прекалено чувствителен, кавгаджийски кръг и се намираха в изнервено състояние, защото един от трупата им беше загинал от шпагата на друг, а неколцина сред тях не го одобряваха. И вместо да сънува пиеси и да ниже наум стихове за развлечение, му се налагаше да заучава роли за една нощ, малки роли, но много на брой, и да приучва гласа си да издържа (ръката на Джак Тауни притискаше диафрагмата му — „така и напълваш дробовете си, сякаш ще се прозяваш“), да се научи как да ходи по сцената и да се изразява с жестове („твърде обрано, сега — прекалено“) и освен това да върши стотици други слугински задължения — да шие костюмите, да отсява от текстовете страниците с оръфани краища, да храни конете.

Може и да бяха актьорите на Нейно Величество, но това не отменяше трополенето по прашни и мочурливи пътища във всякакво време, безрадостните престои между градовете с потоците, изсипващи се от клоните на дърветата, и тигана със сивкава чорба, бълбукаща над ядния огън, бездушните квартири с дюшеци, натежали от бълхи, вонящи клозети и хазяи мошеници. Или понякога откровената враждебност, изцъкленият поглед на отхвърлящите ги градски съветници — дори отказът да им дадат подслон.

— Да му се не види, ние сме трупата на Нейно Величество — изкрещя Джон Сингър една дъждовна вечер пред залостената врата на една второкласна кръчма край пътя за Честър.

— Никога ли не сте чували за кралицата? Никога ли не сте чували името на Уолсингам, а? Ще си го спомните много бързо, когато ви разпънат на дибата[2]! Крадливи уелски копелета!

— Не сме в Уелс — въздъхна Джон Дътън и го издърпа.

Най-накрая се приютиха в една плевня. Фермерът им поиска възмутително висока цена и отнесе фенера със себе си. Уил коленичи в нещо смрадливо и непохватно се зае с огнището. Всички около него бяха превъзбудени, ожесточени и прочувствено ругаеха.

— Плъх — простена Сингър, танцувайки. — Плъх току-що мина през крака ми! Мамка му, мамка му…

Най-после Уил успя да разпали светлинка. Сингър свирепо го изгледа в отблясъка й.

— На какво се хилиш, по дяволите?

— Извинявай — каза Уил и си намери някаква работа. — Не се бях усетил.

И така си беше. Защото ужасната самота и носталгията по дома, неудобствата и съмнението бяха толкова ужасяващо реални, но въпреки това заемаха съвсем малко място в душата му. А всичко останало, удивително, беше безкраен копнеж и радост. В душата си носеше великите Америки.

По-късно, увити в одеяла и пелерини, пияни, повечето заспаха. Уил лежеше и премигваше в тъмното, мислейки за една купчинка камъни. Наблизо видя Джак Тауни да се надига и да сяда, трепереше и търкаше ръце в лицето си. На смътната лунна светлина русата коса на Тауни имаше цвят на пепел.

— Не можеш да спиш ли? — внимателно попита Уил. — Или не искаш?

Тауни оголи зъбите си.

— По малко и от двете. — Той отметна одеялото си и се примъкна по-близо до Уил. — Понякога нощта е като превръзка на очите и кърпа, втъкната в устата. Задушаваща. А и сънищата…

— Преживяваш го наново ли? Или е различно?

— О, всеки път е различно. — Тауни се засмя и смехът му прозвуча като пърхане на криле. — Той се изправя и се хили или се изправя и убива мен, или шпагите се превръщат в масло и всичко, всичко е наред… Понякога и тя е там. Малката госпожица, за която той се ожени. Съчувствам й, макар да знам, че няма да го оплаква дълго и естествено, той изобщо не трябваше да се жени за нея.

— Естествено?

— Играчите и домашното огнище не си пасват. Има ли още никакво пиене тук? Няма значение. Ами ти? Не можеш да спиш от чудене как се озова в това лайняно гърне ли?

— Ако се чувствах така, щях да си тръгна за вкъщи.

— Така ли? Защото в края на краищата гордостта съществува, нали знаеш. Може да не искаш да признаеш, че си направил грешка.

Уил се почувства така, сякаш е глътнал лед.

— Това ли говорят? Не ме ли бива? Кажи ми…

— Кротко, кротко. — Ръката на Тауни потърси рамото му. — Да, някои от тях се съмняваха. Не дали имаш талант за това — но си възпитан толкова различно, разбираш ли. Толкова много се вписваш в представата за честния еснаф.

Сега беше ред на Уил да се засмее със същия пърхащ звук. (Това често се случваше, той възприемаше интонацията на човека, с когото беше; веднъж дори обиди един заекващ, защото сякаш го имитираше, но нямаше какво да се направи.)

— Разбирам.

— Затова някои от тях се чудеха как ще се приспособиш. Обаче не и аз. Ти това си искал, нали? Със сигурност има много да учиш. Например не е хубаво да държиш страха в очите си, защото това не завладява публиката в двора на кръчмата — да не говорим, когато стигнеш до Лондон и застанеш на сцената на нормален театър. Трябва да го разлееш по тялото си.

— Какво — ломотя и жестикулирам?

— Не, самодоволен пакостнико. — Тауни се ухили, стисвайки Уил за врата. — Слушай, ще се учиш ли от мен или не? — Изведнъж другата му ръка се озова под ризата на Уил, леко галейки гърдите му от зърната до гръдната кост; гласът му се снижи: — Няма нищо нередно в това, любов, ако имаш ум. Понякога мъжът има нужда от утеха, не от завоевания, нали?

Уил сложи ръка върху китката на Тауни. Колко изпъкнали бяха костите и вените му, но не им липсваше мекота. Уил беше разтърсен донякъде от спомена, когато за първи път помисли за тези ръце и тяхното докосване, отдавна погребана фантазия на младостта. Но освен това, да, беше разтърсен.

— Досаждам — процеди Тауни с тих глас, щом Уил нежно го отблъсна.

— Не досаждаш, Джак. Ти — никога. Просто…

— Защото убих?

Уил беше помислил, когато ръцете го докоснаха, за това, което бяха сторили. Но то, колкото и потресаващо да изглеждаше, нямаше значение. Той поклати глава.

— Просто не е времето.

Тауни се облегна назад. Очите му бяха петна от светлина.

— Късно е, имаш предвид.

— Прекалено късно.

Сиянието в очите се задържа върху Уил за няколко секунди и той доби странното усещане за нищожност: сякаш беше казал на беден приятел, че няма пари, докато кесията му подрънква.

— Значи, оставаш сам, а, Уил? — каза най-после Тауни, като стана и се уви в одеялото си. — Така ли смяташ да я караш? Е, ще видим.

Значи, оставаш сам. Уил легна по гръб върху студения под на плевнята, злочесто изтръпнал, и си спомни — колко отдавна беше? Легнал по гръб или в детското креватче, или в първия си креват: много малък беше и с категоричното чувство в себе си, че е много нов на света. Време за лягане. Лъчите на залязващото слънце през полузатворените капаци на прозореца бяха пронизващи. Струпваха се върху теб като шепа сухи сламки. Можеше да ги улови, ако не беше толкова уморен. Майка му каза лека нощ. Уил чу шумоленето на полите й да затихва. А после останаха само той и лъчите. Най-после те се смекчиха и се завъртяха пред натежалите му клепачи — и утрото пак щеше да дойде, майка му щеше да се върне при него, да почне възстановяване; но въпреки всичко, що се отнася до заспиването, ти сам пристъпваше в тъмнината.

Когато почнаха да пожълтяват първите листа, актьорите на Нейно Величество бяха само на няколко дни път пеша до Лондон и Уил беше различен. Не беше един от тях, не съвсем, но вече беше играч, актьор, а не леко смущаващия, но полезен провинциален новак, който ги беше измъкнал от затруднението. Беше поел няколко по-големи роли, когато Джон Дътън се разболя от треска в отровните кеймбриджки тресавища; и се беше научил да вади гласа си някъде под основата на гръбнака си, да се движи и да говори, както трябва да го прави гигант в свят на гиганти; отпред да се вижда жена, а не младеж с перука и грим; да бъде готов да изобретява прикрития за лапсусите, за забравените реплики и скоковете десет реда напред; да няма нищо против, че Робърт Уилсън, мълчаливият, образованият, не го харесваше и се опитваше да го провали; да забелязва, когато на сцената се опитваше да се покатери някое дете, да пришпорва пиесата, когато се стъмваше, да откликва, винаги да откликва на онова, което се случваше отвъд малката общност на представлението.

— Ще станеш доста свестен актьор — му беше казал Ричард Тарлтън в деня преди Лондон — но имай предвид, че досега беше твърде защитен от съперничество, докато беше на турне с нас, а сега ще си дребна рибка в гъмжащо езеро, а трохите са съвсем малко. За късмет, ти лесно се приспособяваш. За някои хора в момента, в който излязат на сцената, си казваш: царствен. Нел беше такъв. Аз само си показвам грозната муцуна иззад завесата и хората почват да се смеят. Ти… ти не внушаваш нищо. Това е ценно качество. Да, млади Уил, наблюдавам те — каза той пред учудения поглед на Уил — и си мисля как ли ще се справиш. Аз също дойдох от провинцията. Боже, бях толкова зелен, като започнах. Нищичко не знаех. — Той потупа Уил по ръката. — Пази се в Лондон, приятел, и недей да пиеш и да ходиш по курви прекалено много. Ела ми на гости, ако изцяло гладуваш, макар че ще очаквам да видя ребра, преди да отворя кесията си.

Сега, докато пътят се разширяваше и ставаше все по-гладък, трополящата каруца се оказваше една от многото, а огромният град постепенно завземаше хоризонта като войски, заемащи позиции, Уил се бореше за отклик у себе си. Беше видял толкова много места, мизерни селца и елегантни градове, беше видял високи върхове и искрящи морета: сега Лондон изискваше нещо от него и той едва ли не чувстваше, че не му е останало достатъчно за даване. Особено след като смътно усети, че това място не би се задоволило с малко. Сякаш беше дал някакъв дълбок, кръвен обет, много отдавна.

Джак Тауни го тупна по рамото. Малко го заболя. След плевнята Джак се държеше хладно, после отново — най-малкото приятелски особено след като в Есекс при тях на кон беше пристигнал пратеник, за да съобщи, че кралицата милостиво е дала пълно помилване на своя верен поданик Джак Тауни за участието му в спречкването край Тейм. Сега той пак си беше Тауни, все по-превзет, все повече заприличваше на себе си, докато лондонските стени придобиваха очертания в опушения прахоляк, и някак се превърна в човек, който Уил познаваше все по-малко и по-малко.

— Ето я, лежи пред нас, Уил, великата проститутка на кралството. И бог ми е свидетел, още я обичам и ще си наваксвам дозата от нея всеки ден от седмицата. Какво мислиш, а? Искаш ли да свиеш опашка и да побегнеш към вкъщи в Стратфорд?

— Ти беше първият човек, който ми разказа за Лондон — отвърна Уил. — Каза, че е най-лошото място, на което да гладуваш.

— Така ли? Кога? — Тауни поклати глава, ускорявайки крачка. — За бога, Уил, каква памет имаш. — Пред тях светът беше обгърнат в огромен тъмен плащ, избродиран със светлини. Хората на кралицата престанаха да бърборят и да викат, преобразиха се. Уил мълчеше. — Ах, Шордич — чу той, щом приближиха до покрити с шубраци улици — кирлив както винаги, да, но си е нашето място, общо взето.

Още имаше ниви, мяркаха се крави, но самата атмосфера беше различна: в нея се рояха стотици, хиляди гласове. Тауни остана назад, за да го смушква и да му показва. „Театърът“. И гледай ти, „Завесата“. Бяха по-малки, отколкото Уил си ги беше представял, но въпреки това се удивляваше на начина, по който сградите им изникваха сред сдържаните, благопристойни жилища — така безсрамни, така категорично различни от другите постройки: бяха ли позволени, наистина ли бяха позволени?

Стена, порта. Градът ги прие с безразличие. Бишъпсгейт. Сега на Уил му се струваше, че са подкарани по претъпканата улица като овце в кошара. Домовете се издигаха, високи пет-шест етажа — палати, би казал някога той, но житейската приземеност идваше така бързо и той видя, че това са къщите на богатите търговци. Но какви търговци, помисли си Уил и през ума му печално премина неговият баща, изтощен от усилието на гордостта. Видя носач на вода, който мъкнеше на гърба си обкована с желязо каца, голяма, колкото него. Видя танцуваща мечка, водена през тълпата като безпомощен, олюляващ се човек. Уил се опита да направи разбор на зловонието по улицата. Просто обикновена градска смрад, помисли си той отначало, но беше нещо повече: отгледано тук, в такава концентрация, беше станало странно като фантастичните форми на гъбите, блаженстващи под паднало дърво.

Придържай се към вярата си, каза си той, придържай се към вярата си. Кръвта и камъните: представи си ги. Защото такава беше сделката на Уил и така беше предложил да се разпредели. Всичко, което искам от живота, може и да е тук, но всичко, което искам от любовта, е там. Така ще бъде или проклятие, да, заслуженото проклятие. Да не би да усещаше разкъсване? Но сега имаше толкова много усещания — вълнение, гадене, изтощение и един просяк силно го дърпаше за ръкава, просяк, който сякаш нямаше нос или уста, а само умоляващи очи.

— Изпъди го — обади се от едната му страна Робърт Уилсън — иначе ще се струпат навсякъде около теб. Така! Ей там е „Бикът“. Край на пътуването. Не съжалявам. — Той се прозя. — Ще ти трябва подслон, Уил.

Това не беше предложение за помощ или поне твърдение. Това беше съобщение, че Уил е… да, сам.

— Изпей още една песен, мамо — каза Хамнет.

Джудит до него беше заспала, но огромните му, неуморни очи съвсем рядко премигваха. Негодуваше срещу съня като срещу лекарство или плесница.

— Това е всичко — каза Ан, идвайки на себе си. — Не знам много песни.

Сигурно беше прозвучала някак жалко, защото Сузана, която беше положила глава в скута на Ан, възмутено вдигна поглед.

— Но тези, които знаеш, са хубави — каза тя. — Това е важното.

— Така ли?

Ан нямаше предвид това. Тя погали косата на Сузана. Хамнет се протегна към нея, и той жадуваше за ласка. Всички те искаха толкова много, но Ан нямаше нищо против: в себе си имаше повече от достатъчно, за да раздава. Загледан в сумрака, Едмънд се настани по-удобно на канапето до прозореца. Можеше да му каже, че няма полза да гледа навън. Заповяда си да изглежда доволна и отново запя една стара песен.

Жаклин Вотролие.

Когато я чу да го произнася, името отначало порази Уил с цялата му главозамайваща красота. Преди това, като мадам Вотролие, тя достатъчно го беше впечатлила и очаровала. Отбивайки се за първи път в работилницата на Вотролие в Блакфрайърс, Уил усети, че се държи неловко почтително. Идваше да види Ричард Фийлд, спомняше си го като съвестния чирак и донякъде беше очаквал двамата да се оттеглят в кухнята и тихичко да си говорят, пийвайки лека бира. Беше забравил колко години са минали — или може би беше изпаднал обратно в стратфордския си навик да бърка зрелостта с липсата на очаквания.

Ричард вече не беше чирак. Обучението му беше приключило. Бе станал член на почтената гилдия на книжарите и така изглеждаше. Уил тайничко докосна лицето си, след като се здрависаха: и на него ли му растеше гуша? Или само изражението на Ричард създаваше тази пълнота, това пресищане?

— Никога не бих предположил — каза Ричард. — Боже, боже! Актьор, така ли? Добре, добре. Смело начинание, Уил. Да се надяваме, че ще ти се отплати. Вярно е, ти винаги си обичал театъра и понякога подозирах… — Просветваше ту по-възрастният Ричард, ту по-младият, доста удивен. После гушата пак се обади: — Жалко, че е толкова несигурна професия. Лош пристъп на чумата и театрите затварят и тогава какво? Сигурно си помислил за това естествено, след като имаш да храниш семейство — да, чух, Грийнауей винаги ми носи куп новини от Стратфорд. Добре ли са?

Значи, без лека бира в кухнята. Ричард беше спокоен като човек в свои води, докато развеждаше Уил из жилищните помещения отзад — перваше през пръстите младия чирак, който се мотаеше пред пресата. Уил подуши преценяващо — мастило, гореща хартия — и се скри, копнеейки да разгледа онези рафтове с книги, които видя в магазина. Актьорите на Нейно Величество му бяха платили и след като си намери квартира, даде на поправка обезобразените си обувки и подстрига брадата си, му оставаха всичко на всичко един шилинг и шест пенса.

— Мадам Вотролие. Това е моят добър приятел от Стратфорд, Уилям Шекспир, наскоро е дошъл в Лондон…

Ричард се държеше съвсем като у дома си в тази душна гостна, където въпреки че денят беше топъл, гореше странно парфюмиран огън и се отразяваше във венецианските чаши, полираните инкрустации и кръглото огледало. Уил започна да схваща, щом жената в черно вдигна очи, с перо в ръката, от застланата с кадифена покривка маса. Той се поклони с лондонския си поклон, както вече мислеше за него. За своя изненада видя, че тя не носи обувки.

— Мадам, на вашите услуги.

— Сър, приветствам ви с добре дошли. Моля, чувствайте се като у дома си и ме извинете за момент…

Обиколките из Англия го бяха направили познавач на акцентите, но не беше чувал толкова пленителен като този. Френски, разбира се. Семейство Вотролие бяха хугеноти — сега многобройни в Лондон.

— Твърде многобройни — измърмори дебелата хазяйка с котешко лице в шордичката му квартира, докато той вечеряше от бадемовото й мляко — само чужденци идват и завземат всички занаяти и нищо чудно да ни подритват католици…

— Те са протестанти — каза Уил — затова търсят убежище при нас.

Но той още нямаше нищо общо с тях. Мадам Вотролие беше първата, с която се запознаваше, и беше толкова различна, че нямаше как да я определи, като онзи смолист огън много смугла, но и с нещо полупрозрачно восъчно в кожата, около трийсетгодишна, предполагаше той, с широки бедра, обли рамене, но въпреки това изобщо не приличаше на матрона, с тъжно извита уста, когато вдигна листа към деликатната светлина.

— Написах го отново — каза тя на Ричард — за да завършва „Що се отнася до дълга, срещам големи затруднения, за да го върна, и вярвам във вашето търпение. Ваша во Христа, Жаклин Вотролие“.

И тогава Уил за първи път чу произношението й: тази изключителна смесица от носово и гърлено. Не идваше от Франция, почувства той, а от място, което беше сънувал или за което беше мечтал в среднощно отчаяние.

Ричард взе листа и го погледна. Мадам Вотролие го наблюдаваше, а Уил следеше и двамата.

— Да! — Гушата пак се появи. — Да, това ще свърши добра работа. Краткото е най-добро. Ако кажеш прекалено много, изглеждаш несигурен в позицията си.

— Знам позицията си добре, Ричард. — Тя въздъхна. — Аз съм бедна вдовица и затова всички се опитват да се възползват от мен.

Бедна вдовица — е, за вдовицата се беше досетил, но бедна не можеше да се приеме буквално, не и в тази стая, не и с украшенията в косата й.

Хладната усмивка, с която се обърна към Уил, изглежда, го признаваше.

— Трябва да ни простите, че говорим по работа, сър. Три месеца, откакто съпругът ми почина. Има толкова неща за вършене. Всичко това сега принадлежи на мен. Но аз не принадлежа на него. Знам, че това не е добър английски, но е добра истина. Благодаря на Господ за Ричард. — Връщайки перото си в мастилницата, тя направи гримаса и показа изцапаните си от писането пръсти. Ричард донесе кана и купичка за изплакване. Гърлото на каната имаше форма на лъвска уста. Уил, запленен, гледаше как Ричард мие пръстите на мадам Вотролие и ги подсушава. У него имаше нещо от покорния слуга, но и интимност; както и нещо от досадния родител. Как живееха хората! Безчислените подробности понякога го замайваха, докато мислеше за това особено тук, в Лондон, където зад всяка врата съществуваше отделен свят. Беше запленен, но изпитваше и смущение: обострен вариант на странното чувство, което често се таеше в Уил — че не бива да е тук. Тук, тоест където и да е; че наистина трябва да се извини и да се оттегли и светът чакаше, нервно го приканваше да го направи.

— Е, Ричард, колко време мина, откакто ти и господин Шекспир не сте се виждали? Какво, толкова отдавна? И въпреки това стоиш така, сякаш е най-обикновен ден. Вино, донеси вино. Да пием за такова приятелство, да го отбележим. Ама и вие, мъжете.

Но косият й поглед имаше предвид не мъжете, а Ричард.

Пиха и мадам Вотролие започна да разпитва за ученическите им години заедно, но дори на Уил тази тема му се стори банална и изкуствена, тук, сред разписките и кесиите с пари, с поскърцването и бумтенето на пресата, което се чуваше от печатницата. Малко след това отново заговориха по работа с интонация, която Уил вече познаваше от няколкото седмици в Лондон: всичко зависеше едно от друго в огромна степен, всичко се намираше в период на криза и никога не бяха идвали такива времена. Междувременно мадам Вотролие протегна тънките си, обути в чорапи крака към огъня, като ги раздвижваше и като че ли критично оглеждаше формата на глезените си. Долови, че Уил също гледа, и той не можеше да реши дали това се очаква от него. Ричард, дълбоко погълнат от заплахата на Испания и цената на хартията, сякаш не забеляза. Уил се зачуди какво би направил човек, ако пристигнат новини, че испанците са стъпили на сушата и всичко е изгубено. Ще се отдаде на разюздан бунт? (Тези книги. Тези глезени.) Или ще си допие виното и ще въздъхне от неизбежното в живота? Чудеше се кога ли Ричард и мадам Вотролие ще се оженят.

— Идвай по всяко време — каза Ричард на пътната врата, когато Уил си тръгваше. Потръпна от искреността на думите си, сякаш беше се въвлякъл в лоша сделка, после омекна и стисна ръката на Уил. — По всяко време. Казвай на младия Мартен да ти слага стол в магазина, ако мен ме няма. Знам, че книгите ще ти харесат. Гледам да увелича броя им, да мина отвъд ограниченията на мосю Вотролие. Неговият списък беше строго религиозен — о, чест му прави за това — но искам да внеса повече поезия, езици, граматика. — Той понижи глас. — Разбираемо е, виждаш, макар че не сме го обявили още на всеослушание. Мадам Вотролие не може да ръководи бизнеса сама. Всъщност тя не иска. Представям си, че дори мосю Вотролие, вече много болен, е имал това предвид… — Наистина ли, помисли си Уил. Наистина? Но пък кой беше той, че да поставя под въпрос силата на желанието да вярваш? Тази воля отместваше светове. — Мислим да се оженим, когато минат шест месеца от траура може би. Макар че има много хора, които ще го направят още на третия… — Ричард поклати глава, отчитайки морален въпрос, в който нямаше време да се задълбочава. — Мадам Вотролие е прекрасно създание, Уил, както сам видя. И аз вярвам, че брачният съюз е най-доброто, най-естественото за мъжа на този свят, ако иска да съсредоточи силите си върху нещо. Е, ти сигурно знаеш това.

По-късно Уил седеше в студената си квартира, гледаше как свещицата му се стопява и слушаше ситнежа на мишките зад ламперията. Мислеше си, че е много глупав или лош и не можа да реши кое е по-лошо. Когато свещта изгоря, му хрумна, че може да излезе и да потърси Джак Тауни, който беше казал, че е отседнал в „Делфина“ в Бишъпсгейт, макар че когато Уил ходи там последния път, никога не бяха чували за него, и се зачуди дали е намерил правилния „Делфин“. На всяка улица имаше в изобилие от проклетите табели: как изобщо да разбереш? Как…?

Остана да седи и след като свещта изгасна. В един момент, в мрака, зарови лице в шепите си.

Настана гладна зима. „Ако мога да я преживея, мислеше си Уил, мога да преживея всичко“; но това не означаваше, че може да я преживее. Пари, пари. Актьорите на Нейно Величество се преустройваха от главата до петите и вече нямаха нужда от него. Е, имаше и други трупи — на адмирала, на Лестър, на лорд Странг, съществуваха и театрите — ето, още един се строеше на южния бряг на Темза, гредите му трупаха тлъстини, докато ребрата на Уил вече се показваха, прекрасната нова „Роза“ на господин Хенслоу[3]. И въпреки всичко това той не можеше да си намери достатъчно работа. Дарбите му, каквито и да имаше, тук не изпъкваха. Беше сносен играч с неголям опит и имаше склонност към импровизации. Беше горе-долу красив, както отбеляза един стар актьор, отпращайки го. Упоритостта му осигуряваше работа тук-там, обикновено когато някой играч се разболееше. Две седмици помагаше в трупата на Лестър като суфльор, подсказвайки репликите — работа, на която блесна, защото бързо-бързо запамети буквално цялата пиеса и не се налагаше да прелиства и да търси. После постоянният суфльор излезе от затвора за длъжници и всичко приключи. Вълнението от излизането на сцената се превърна в откъслечно чувство в най-добрия случай: да, храбра осанка, удивителна осанка, когато от устата му излизаха няколкото скучни реплики и хората бяха навсякъде наоколо, горе и долу, с изключение на най-горния отрязък от небето, огромен бучащ пръстен от хора; но колкото бяха многобройни, толкова бяха и безразлични — не можеше да ги разтрепериш или развеселиш така, както добронамерените зяпачи в дворовете на провинциалните кръчми. Бяха нетърпеливи за нещо непознато; в гримьорната го избутваха, защото се очакваше да пристигне главният герой, правостоящите в партера съскаха, а утре беше поредният суров, безчувствен нов ден, в който може би щеше да съществува, а може би не.

Един път започна да пише писмо до Стратфорд за пари. Но ако го напишеше до Ан, някой трябваше да й го прочете; а ако беше до баща му… Освен това, ако завършеше писмото, означаваше да завърши предприетото. Ако играеше роля, можеше да смачка листа с яростен жест. Но хартията беше скъпа и той я ползва, за да напише нещо друго.

На четирийсет ярда по-надолу от квартирата на Уил човек, заспал върху плявата, умря от измръзване една нощ точно преди Коледа. Съдържателят на магазина, отваряйки капаците на сутринта, го видял там и го сръгал с една пръчка и човекът тупнал на земята, като търкулнал се дънер. Някой добави, че пръстите му се отчупили като клонки, но Уил се съмняваше в тази част от разказа.

— След една седмица ще има двайсет души, готови да се закълнат, че са го видели със собствените си очи — както каза Ричард Тарлтън.

Той беше онзи, който помогна на Уил да избегне подобна съдба. Същият вледенен като желязо следобед едно момче догони Уил в Шордич и му каза, че господин Тарлтън иска да говори с него, и го придружи обратно до просторна къща край „Сейнт Ленард“, където шутът седеше на канапето пред прозореца, пушеше тютюн и пиеше южно ликьорено вино. Беше видял Уил да минава.

— Или половината от теб. Какво е станало? Болен ли си?

— Не. Просто… работя само от време на време.

— Боже! Филип, тичай долу в кухнята, пиле, кажи на момичето да донесе хляб, месо, каквото има. Бог да те благослови, синко — каза той, щом момчето се втурна. — Най-хубавото нещо, единственото хубаво нещо, което някога съм правил. Майка му беше уличница, така че аз трябва да си припиша цялата заслуга. Това ли е най-хубавата ти пелерина?

— Единствената ми пелерина.

— Господи, помилуй. Трябва да се обличаш добре, човече. По това те преценяват в началото, по външния вид, фасадата. Някога мислил ли си за обеца? Разбира се, струва пари. Седни, седни. Защо не дойде да ме видиш? Не казах ли: ела да ме видиш?

— Да. — Топлината на огъня го караше да се чувства приятно изнемощял и отдалечен, нелошо държание, ако трябва да е… — Мислех, че човек просто го казва…

— И не говори сериозно. Боже, явно си научил някакъв тъжен житейски урок от нас. Имай предвид, че аз се променям. Болен съм. — Тарлтън го изрече с известна гордост, сякаш беше някакво изтънчено постижение. — Затова се оттеглих. Пия, но не мога да се храня. И понякога пикая кръв. О, да, посъветвах се с лекар. Той мънка нещо за сол и сяра, за сатурнова захар в дома на живота и с нетърпение очаква сносно, продължително възнаграждение, понеже изглеждам доста запазен, нали? — Той вдигна лукавото си обло лице с чип нос към светлината от прозореца, а погледът му се плъзна към Уил. Трудно беше да се определи кое е различното, освен че кожата му изглеждаше особено мека, като на изкъпано дете. — Ами, мога да ти заема някакви пари. Бях пестелив. И ти трябва да си такъв, Уил, след като горе-долу се установиш. Да трупаш пари в кесията си. Не заради тях самите, а за да си изградиш защита. — Прислужницата влезе с поднос. — Яж, изяж всичко. Остани там обаче, от мириса ми се повдига. Зад тази защита, ах, можеш да си себе си, в безопасност от вълците и пълзящите драки. Опита ли в трупата на Съсекс? Напоследък все се скитат, имай го предвид.

Тарлтън го нахрани, зае му достатъчно пари, за да си купи нова пелерина и да попречи на хазяйката си да го изгони, и му помогна да се въоръжи за лондонския театрален свят. Подшушна по някоя влиятелна дума тук и там. Подсказа му кого да ласкае и на кого да не обръща внимание, кой е по пътя си към върха и кой се напива до смърт; а също му разкри заплетените взаимоотношения между собствениците и директорите на театрите и водачите на трупите. Трябва да си донякъде изтънчен и възвишен, донякъде брутално самоуверен като паяк. Малко по малко Уил се научаваше да ходи по огромната потреперваща паяжина. Беше благодарен на Тарлтън, който не му обърна внимание, понеже, изглежда, наистина умираше и наред бяха добрите дела.

Не знам какво е. Кой знае какво се случва вътре в телата ни? Петдесет години съм живял като говедо. Ядох и пих, каквото си исках, и никога не положих и капка усилие; ходих по курви и не пипнах нито една болест. А сега какво ме слетя. — Работата не беше в това, че той слабееше, а че костите му сякаш си проправяха път от тялото и искаха да излязат на повърхността. Вглеждайки се в лицето на Тарлтън, Уил видя също толкова отчетливо и черепа му. — Отказах се да церя тялото. Сега лекувам душата си. Разбираш ли, винаги съм бил сравнително добър християнин, въпреки всичките ми дребни богохулства. И винаги съм мислил, че когато му дойде времето, ще се опитам както трябва да разреша тези големи въпроси. — Настанен в кресло с висока облегалка, табуретка за краката, възглавници и кожи — той отказваше да легне в легло. Тарлтън махна към книгите на масата. — Виж там. Творения на набожността. О, опитах се. Но не можеш да спреш книгата и да кажеш: „Почакай малко, нека се отдам на това“. Затова идват духовници да ми говорят. Миналата седмица тук беше цял-целеничък протестант от приближените на кралицата, който каза, че всичко ще бъде наред. Вчера — гладен пуритан, който не беше толкова сигурен. Мисля следващия път да разоблича някой от онези тайни поклонници на папата и да го накарам да постави въпроса от своя страна. Само трябва да пратиш поръчка до Йоркшир или някъде там, да потропаш на стените на господарското имение — свещениците трополят там вътре като в стари миши дупки. Какво мислиш?

— Мисля, че не бива да говорим така.

— О, мамка му, човече, аз умирам. Изобщо не ми дреме, дори да си католик, а ако си от другите и смяташ да съобщиш за мен, за да може хубавичко да ме разпънат на дибата, също никак няма да ме трогнеш. — Тарлтън посегна разтреперан към чашата си с вино. Уил я сложи в ръката му. Усети пръстите му като перки на мелница. — Извинявай, годините на веселие взимат своето. Освен това ти… Ти не се вместваш нито в едното, нито в другото, Уил. Кажи сега, страхуваш ли се какво може да стане с душата ти?

— Да се страхувам? — Уил се опита да помисли. Самата дума предизвикваше у него страховито чувство, но такива бяха думите — по-пъргави и могъщи от протяжната мудност на действията. Той сви рамене. — Не. Не, стига да остане моя.

— Тц-тц, тя принадлежи на бог — напевно възрази Тарлтън с укорителен проповеднически тон. С подигравка, но не съвсем. Той затвори очи за момент. — И аз съм от провинцията, знаеше ли? От Шропшър. Народът извън столицата си има странни обичаи. Когато бях много малък, видях един млад овчар да си пъхва онази работа в овца. Животното просто продължи да пасе, докато той го блъскаше. Нелоша подготовка за брачния живот в интерес на истината. — Очите му се отвориха широко, но погледът им беше отнесен. — В селото оттатък хълма се наводни гробището. Земята се свлече като недопечен сладкиш и ето че във фантастична бъркотия, в безразборна плетеница лъснаха кости. Гробарят ги струпа на купчина с черепите отгоре, усмихнати. Стана любимо място на младите влюбени, които се ухажваха в околността, да ходят да гледат костите: на девойката косите й настръхваха, а момъкът обвиваше утешително ръка около нея. Когато видях костите в това положение, си помислих: много добре, сър, много добре, ясен си ми. — Тарлтън вдигна чашата до устните си във внезапно язвително причастие, използвайки и двете си ръце. — Сега искаш някакво уместно заключение като „И така станах шут“. Нищо подобно. Макар че, сигурен съм, наистина мислех, че като създаваш смешки, най-малкото поне създаваш нещо.

Уил широко се усмихна, после усети, че лицето му посърна.

— Като да си създаваш врагове.

— Ах, пак ли са те отхвърлили? Казах ти, то е като кръстосване на шпаги, парираш, от силната част към слабата, ще излезеш по-силният.

— Не, не, не е чак толкова зле. Пембрук ми плати за още две седмици. Но чух, че Робърт Уилсън им е говорил против мен и си блъскам главата защо. Той е високоуважаван и има сигурно място в трупата на Нейно Величество, по какъв начин ще го заплашвам?

— Ех, човече, той е завистлив. Виж сега, той е добър, отличен актьор, но можеше да е нещо повече. Поправи няколко съсипани стари пиеси и написа още две, които сам измисли. Боже, какъв кански труд положи над всеки стих! Помня как накисваше ленена кърпа в студена вода, за да я налага на клетата си глава, която щеше да се пръсне, докато пишеше. После се появяваш ти и си в състояние да раздуеш белия стих, импровизирайки, когато паметта ти изневери, или да вмъкнеш няколко смешни реплики, за да доставиш удоволствие на местните, и на всичкото отгоре дори не ти личи, че се замисляш. Затова.

— Странна причина да мразиш човек — реши Уил, но помисли повече по въпроса.

Докато късметът му през тази година не се обърна, Уил не ходеше често до печатницата в процъфтяващия Блакфрайърс. Прекалено опърпан беше, прекалено ясно съзнаваше къркорещия си стомах.

И не заради Ричард или не предимно заради него. А заради мадам Вотролие. Съвършено любезна, гостоприемна, дори мила. Но тя не беше човек, който искаш да те види в неизгодно положение.

— Изобщо не те виждаме, Уилям. — Произнесе го почти като Гийом, но не съвсем. Нито едното, нито другото, като очите й — донякъде сини, донякъде виолетови. И коя беше тя: печална вдовица, но млада; майка на облеченото в черно момченце, което се появяваше от време на време в парфюмираната гостна, за да се поклони покорно; и все пак колко тънка беше талията й — обичаше да я поглажда с ръце, които изглеждаха преценяващи или напомнящи, или нещо друго. — Трябва да вечеряш с нас. На Ричард ще му е приятно. На мен също.

— Благодаря. Вечер често имам да заучавам роли, затова…

— Би могъл да го направиш тук, нали? Ще ти помагаме. Ще се занимаваме с нещо. — Тя въздъхна. — Често ни е скучно през тези зимни вечери.

И все пак щяха да се женят. Вече го бяха обявили официално: след шест седмици Ричард Фийлд щеше да се ожени за вдовицата на бившия си майстор — върховната мечта на чирака — и да влезе във владение на хубавото й тяло и бизнес. Скучно ни е вечер. Разкриващо, прекалено разкриващо. Уил не искаше да ходи, но отиде, един път. Взе най-новата си роля да я разучава на вечерята и я прочете заедно с тях. На Ричард му беше интересно, въпреки че набожното неодобрение все сбръчкваше лицето му като киселини в стомаха.

— Това сигурно не е цялата пиеса.

— Не, само моите реплики и подсказките. Изглежда трудно да схванеш смисъла, знам. Но в гримьорната са закачени сюжетите — съдържанието на историите, така че да знаеш къде си.

— И знаеш ли? — каза Ричард. — Бих си помислил, че понякога едва ли не забравяш кое е истинско и кое — фантазия.

Не, никога. Уил имаше силно развит усет за реалността. Той внимаваше тя да не надвисне така, както пилето внимаваше за грабливата птица. Мадам Вотролие се зае да следи текста. По някаква причина Уил се опита да рецитира, а не да играе. Ролята беше на стар, наивен, глуповат лорд. Очевидно беше добър в изиграването на старци. Ръката на мадам Вотролие отмерваше времето, докато Уил говореше, следвайки ритъма на белия стих, което го изненада, понеже, доколкото разбираше, ритмите във френския бяха съвсем различни.

— Е — каза тя, щом приключиха — справи се идеално.

Храната беше отлична и почти го замая със своята питателност; или виното може би, или нещо друго. Тя уви малко сирене и студено пълнено овнешко за него, за да го занесе вкъщи.

— Подарък — каза тя с леко предупредителен тон.

На връщане към квартирата си — абсурд да каже „вкъщи“ — го смушкваше мирис на чесън, индийско орехче, кисели сокове. Имаше особеното чувство — щом запали свещица, за да разкрие стаята му в цялата й проядена от гадини недействителност — че е бил проследен.

— Скоро ще бъда госпожа Фийлд. Странно нещо е да си жена, Уилям. Променяме имената си и ставаме някой друг. Като мъж ти е трудно да го разбереш. Просто оставаш този, който си, през цялото време.

— Така ли? Повечето сутрини, когато се събуждам, не съм сигурен кой съм. И денят рядко го разкрива.

Бяха в малкото дворче зад къщата, където мадам Вотролие отглеждаше подправки и други растения.

— През лятото — каза тя — трябва да го видиш през лятото!

Но дори и сега в безбройните саксии и корита потрепваше зеленина. Вдигайки поглед към небесния купол, Уил се зачуди как успяваше.

— О, имаш предвид, защото си играч — каза тя, поливайки с вода от стомната, притискайки глинестата почва.

На кръста й винаги имаше кърпа, готова да попива разлятото, да бърше изцапаните си пръсти: тя никога нямаше да се остави да бъде изненадана, почувства Уил. Неопределимите очи виждаха надалеч.

— Нещо такова.

Не това имаше предвид той.

— Е, в края на краищата, се събуждаш сам — каза тя, отмятайки кичур черна коса. Изглеждаше тежък като наниз перли. — Това никога не е добре за никого.

Уил обаче знаеше коя е Жаклин Вотролие. Съблазънта. Тя беше въплътената съблазън в духа на по-старите пиеси, които още доставяха удоволствие на зрителите по дворовете на кръчмите, с клоуна Порок, който крачеше, наперено намигайки на публиката, и демонично се кикотеше на своите низости. Полезно би било, мислеше си Уил, ако всички, на които попадаш в живота, се определяха по този начин, за да знаеш точно къде се намираш.

Във всеки случай в това вярваше, когато не беше в Блакфрайърс; когато се връщаше към кръвта и камъните и подновяваше условията на договора със себе си. Преданост, абсолютна преданост към Ан беше цената, срещу която му беше позволено да я остави и да преследва своята мечта, другоживот, първоживот, скалъпете го, както искате. Каквото и да търсеше в Лондон — и той го зърваше тук-там през шубраците и гъсталаците на всекидневното — то трябваше да остане недокоснато от нещата, включващи плът и сърце. Отнасяше се за всичко, подпечатано и обещано.

Когато Уил беше с нея, не му беше чак толкова лесно. Тя не олицетворяваше Порока или някой от седемте смъртни гряха, беше прекалено интересна за това. Нейната френскост — някакво качество отвъд цвета на кожата и акцента, което той не можеше да определи, го удивляваше, макар тя да не се отнасяше приветливо към своята родина.

— Франция е мъртва за мен — каза Жаклин. — И за всички вярващи в бог. Тя е земя на призраци. Тук можем да живеем.

Разговорите с нея го разпалваха и въодушевяваха. А Ричард беше толкова зает и беше приятно и удобно за всички Уил да прекарва малко време с нея в дворчето сред клонките и листата. И когато тя му заговори един следобед, открито и честно, той си помисли, че поне не се прави на кокетка, така че…

— Ричард не е вкъщи. Замина по работа в Грейвсенд. Ще спи там довечера. — Жаклин сложи длан върху ръката на Уил. Направи го така, че изглеждаше напълно естествен жест, едва ли не той я беше помолил да го стори. — Сега ти определено няма да избягаш заради това, нали?

— Ти ще се омъжваш за Ричард съвсем скоро — каза Уил след секунда. — Не е ли така?

— Да, така е. А ти си стар приятел на Уил, да. Да се превъзмогне всичко това, е много лесно, много безпроблемно, но англичаните го правят толкова тежко. Като впрегатни коне.

Спазъм като усмивка, по-нервна, вероятно, отколкото изглеждаше.

— Впрегатни коне — каза Уил, нежно освобождавайки се от ръката й с лека усмивка. — Мадам, какво ласкателство.

За кратко той имаше надежда, че всичко би могло да приключи така, да се разсее в празни приказки. Но тя пристъпи напред и го целуна по устата, а после отстъпи назад: тържествено, като в танц или на дуел.

— Наречи го бягство, ако искаш — каза Уил — но трябва да тръгвам.

Гласът му беше странно плътен и въпреки че имаше намерение да се раздвижи, нищо не се случи.

— Кого се страхуваш да не нараниш? Питам, защото наистина ми е любопитно. Ричард ли? Той няма да разбере. Ричард знае размерите на своята сделка. Оценява ме много добре, а и бизнеса и знае, че имам нужда от човек, който да го ръководи и да поддържа домакинството ми, както съм свикнала. Бракът означава да гледаш едно и също лице всеки ден, знаеш ли? Най-добре това да е обикновено лице, а не вълнуващо; по-спокойно е. Страхуваш се да не ме нараниш ли? Това няма да се случи. След като се омъжа, ще бъда вярна. Уилям, имам предвид само един приятен ден заедно, мъничко угаждане, а после — обратно на работа с няколко спомена, сладки като мед за наслада.

— Брак. Ето че каза думата и само това беше необходимо. Не може да си забравила, че съм женен…

— Всъщност не съм и как е жена ти?

Той рязко отметна глава назад, не беше подозирал, че е способна на това.

— Мадам, моля да ме извините…

— Уилям! — Тя го хвана над лакътя, принуждавайки го да се обърне. — Не желая да обиждам жена ти. Желая й доброто. Желая й цялото щастие и ти да си с нея, когато се върнеш в провинцията някой ден. Но питам как е, защото ти не знаеш, нали? Предполагаш това-онова. Само предполагаш. Отдалечен си на толкова мили. Разстоянието, времето, те променят нещата. Когато нещо е много, много далеч, изглежда малко. Господ така го е направил. Иначе звездите щяха да ни ослепяват, а птиците в небето щяха да приличат на дракони.

Толкова лесно би било да я целуне. Трудно можеше да се сети за нещо по-лесно. Но той си спомни къде се намира, спомни си за техните роли. Същността на съблазънта беше в това, че изглеждаше безобидна.

— Спомените, сладки като мед, могат да повреждат — каза той. — А аз не мисля, че за бог е свойствено да прави това.

Тя се усмихна. Уил предполагаше, че гордостта няма да й позволи да направи нищо друго. Но не, тя беше спокойна, вдигайки кошницата и стомната, преглеждайки цветята си.

— Напролет мисля да посадя лалета. Виждал ли си някога лалета? Казват, че са взети от градините на турците. Прекалено красиви са за друговерците. Влюбен ли си, Уилям?

— Да, в жена ми.

Жаклин се вторачи, сякаш беше си направил груба шега, после леко се засмя.

— Много добре. Няма да кажа нищо повече, освен че животът не е като книга, да знаеш: никога не можеш да се върнеш към някоя страница назад. Както и да е. Още ще ни идваш на гости, нали? Говоря сериозно. Защото наистина няма значение. — Очите й бяха огромни и искрени. — Преди всичко това исках да разбереш.

Уил присъства на сватбата на Ричард Фийлд и Жаклин Вотролие и напролет отиде в малкото дворче, за да види как цъфтят лалетата. Разкошни, засмукващи нагоре усти без лица. Изглеждаха му като повечето неща в живота, ужасно неправдоподобни. Имаше стаеното чувство за завоевание или поражение, изплъзващо се като цвета в очите на младоженката.

В Стратфорд пролетта преминаваше в лято, а лятото — първото без него. Но Грийнауей превозвачът пристига от Лондон в един топъл и ясен следобед, когато всички говорят само как испанците ще слязат на сушата, а Ричард и Гилбърт са на обучение с пики с местния набор и слага пакетче в ръката на Ан. В него има две крони, една златна и една сребърна, и писмо от съпруга й.

Джон Шекспир се навърта зад нея на прага. Той грабва писмото и го прочита за себе си с мърдащи устни, мълвейки думите. Уил е единственият познат на Ан човек, който може да чете наум.

— Великолепно, благодаря ти… А как е госпожа Грийнауей? Толкова се разстроихме за детенцето ви. Бог да го прости… По целия път ли има запалени огньове? Не, даже и да дойдат, ще срещнат такъв отпор, че ще им се прииска да ги няма… И казваш, Уил добре изглеждаше? Хубаво, хубаво…

Ан трябва да говори всичко това, докато свекърът й виси безмълвен до нея. Все по-трудно и по-трудно понася чужда компания, мисли си тя. Но пък този момент е изключителен, защото Уил отново влиза в живота им, макар и само отдалеч. И въпреки че не може да прочете думите, присъствието му не й се струва далечно наистина: след като неговата ръка е изрисувала тези накъдрени мастилени знаци и пак неговата ръка е докосвала тези монети. Струват й се топли: илюзия, която я прави много щастлива, понеже оценява илюзиите по тяхното качество. Разкъсана между това, че й липсва, че го мрази и че си го представя как я изоставя заради Лондон завинаги, Ан не е очаквала вестта от него да породи едно простичко щастие. После ще дойдат по-сложните чувства, без съмнение, но засега е доволна, че стиска топлите монети и чака да чуе писмото.

Сбогувайки се с разносвача, Ан влиза вътре и сварва Джон Шекспир седнал до неуместния за сезона огън. Писмото — писмото е на пода.

Стъпките на Едмънд ситнят.

— О, това от Уил ли е?

— Бързо слез в избата, Едмънд. Донеси ми бира.

Ан се приближава, слага ръка на рамото му. Огънят в топлия ден й се струва едва поносим, но вероятно това е смисълът: отказ от реалното.

— Какво пише? — Изведнъж я хваща страх. — За бога, какво пише съпругът ми? Да не би нещо да не е наред? Уил Грийнауей каза, че бил жив и здрав, като го видял…

— Спокойно, спокойно, добре е. — Старецът се дръпва от нея. — Колко ти прати?

Ан разтваря ръка. Монетите не блестят, лондонските монети са потъмнели от употреба, но имат свое сияние.

— Добре. Човек със свестен занаят би се справял добре, ако печели толкова за две седмици. — Той извръща поглед. — Доволна ли си от тях? Съпруг в Лондон, надалеч, от него нищо, освен това?

— Все пак съпруг. — Гласът й я изненадва със своята рязкост. — Все пак син.

Идва Едмънд, тържествено крепящ каната с бира. Баща му го наблюдава, сякаш очаква да я изпусне. Така гледа на децата си вече: с постоянно очакване да го разочароват. Ан взима каната от Едмънд и налива. Но пиенето никога не променя Джон Шекспир, не и за да го направи по-мек или по-неотстъпчив. От него само по-упорито заприличва на себе си. Накрая, плувнал в пот и загорял от слънцето след военната подготовка, идва Гилбърт и прочита писмото.

То е кратко. Уил умолява за благоразположението на баща си и майка си, изразява най-искрената си и нежна обич към скъпата си съпруга Ан, горещо се моли писмото да свари всички у дома в добро здраве. Съобщава, че след известни перипетии се намира в задоволително положение и има редовна работа в лондонските театри като играч в трупата на своя господар Съсекс, при тези обстоятелства има възможност да изпрати по добрия си приятел Грийнауей приложената сума с ясната надежда за повече съвсем скоро. Съобщава, че тази година има слаби признаци на чума в Лондон, слава на бога. Докладва, че скоро ще предприеме лятна обиколка в южните и централните части на кралството с трупата и се надява да е сред тях за известно време, когато дойдат до Уайкомб и Оксфорд. За неговата жена Ан отново много обич, а за малките — целувки…

Свекърът й пресушава халбата си.

— Е, виждаш. Ще се опита да ни включи по пътя си из страната с неговите играчи. Вероятно за няколко дни, не мислиш ли? А след това пак го няма. Ето това е всичко, дъще, и всичко, което ще бъде.

Ан прави едва доловима физиономия на Едмънд да избърше носа си.

— Е, ще видим. Той е нов в занаята, затова трябва да работи упорито. С времето…

— Заблуждаваш се, Ан.

— Така ли? Старая се единствено здраво да се придържам към вярата си и да не я променям. В края на краищата, ти ми каза, че той ще се довлече обратно вкъщи като пребито куче. Сега е самодоволен и изобщо няма да се върне. Не може да бъде и двете, татко Джон.

Той облещва очи. Ан също усеща колко чудовищни са били думите й и се опитва да не се изчерви. Това е нещо ново: никога преди не се е карала с него, никога не е намирала основания. Вижда го и в неговите очи — ако излезем от строя, къде ще се премести след това силата и кой ще е победителят или губещият?

— След като си доволна от този… този живот, който Уил ти налага — казва Джон Шекспир накрая — кой съм аз, че да говоря? Права си да ме упрекваш, дъще.

Той излиза. В каната има останала бира. След малко Гилбърт я хваща и пие от нея. Над разпенения ръб очите му приветстват Ан с пукот на протест. Още една промяна.

Но Ан се страхува от нея, както се страхува от всяка промяна. Силният вик на Хамнет я извиква на двора, където Джудит е блъснала брат си на камъните. Ан избърсва омазаното му от сълзите лице, успокоява го и се чуди откъде идва това непринудено изразяване на чувствата у близнаците: понякога двамата приличат на прекалено израснали птички в малко гнездо и всяка от тях се опитва да избута другата навън. После влиза вътре да търси своя свекър.

Открива го на лицевата страна на къщата. Взел е назаем стълбата от съседа, подпрял я е така, че да достига покрива на западния фронтон, и се изкачва. Събрали са се няколко зяпачи, както биха направили, за каквото и да е — за сбиване между кучета, за пиянско повръщане.

Ан стисва клатещата се стълба.

— Какво правиш?

— Грижа се — долита гласът му. — Грижа се за нещата. Дупките на покрива трябва да се поправят. Достигайки върха, той почва да рови в тях без резултат. Безсмислено: това е работа за майстора на покриви. Старецът мушка и се люлее, а Ан усеща вкус на метал. Силен е, да, но напоследък е напълнял, краката му се разкривиха и е схванат — като прехранена котка на стара мома.

— Слизай долу, татко Джон! — Старай се да сдържаш гласа си, нито следа от паника в него! Като онзи път, когато Сузана си сряза коляното: не й даваш да познае по изражението ти колко е зле. — Това не е работа за теб и не може да се закърпи. Дъждът не влиза вътре. Остави го. — Стълбата пак се разклаща. Ан усеща неговата непреклонност, която пронизва заедно с яркото слънце, разпознава я. — Ще се удариш.

— Е, и какво ще стане тогава?

Тогава, разбира се, ще е виновен Уил. Ан разбира доводите му. Сузана прави така в редките си гневни изблици; Ан самата ги имаше, когато баща й умираше, защото предпочиташе той да страда, но да не я изостави.

— Ако ти не слезеш — казва тя — аз ще се кача.

Ан мрази височини, но непоколебимо тръгва да се катери Хубавичка двойка маймуни на клона… Претоварената стълба проскърцва. Старецът поглежда надолу с пребледняло лице. — „Качи се, колкото си искаш, високо — казва си тя — той пак не може да те види. — Нито пък ще те съжали, ако се върне вкъщи и се промени.“ Ан не изрича тази част, но свекърът й я усеща вероятно като излъчване, защото с ръмжене въздъхва и тръгва да слиза.

На земята се споглеждат.

— Не можеш да ми нареждаш, Ан — казва той, дишайки тежко. — Не съм твой, че да ми нареждаш.

Любовта не се стреми да нарежда.

Тогава любовта често е губещата.

Той поклаща глава. Вижда го в точка на объркване, като че ли ще пита: На чия страна си ти?

Което е хубав въпрос. На моя страна, татко Джон: само на моя страна. Хрумва й, че има само един живот. През цялото време, докато вървиш, земята се свлича и пропада под петите ти.

Същата вечер свекърът й се ядосва на Едмънд за едното нищо и вдига ръка да го удари. Свекърва й се намесва. Без повече неприятности, оплаква се тя. Нейният тъжен, огорчен поглед е всеобхващащ: желае всички да можеха да са по-добре. Следвай нейния пример. Ан смесва любимите му питиета и стъква огъня му, и тайно обещава на Едмънд приказка по-късно. Изражението на Гилбърт е, както обикновено, хладно и вяло, но сега тя вижда повече в него, когато погледът му попадне върху стареца: вижда презрението. Щеше ли да е по-добре, ако Уил беше достигнал тази точка? Точката, в която гледа баща си и мисли за него като за жалък стар глупак. И после скъсването, без бъркотия. Но Ан потръпва, представяйки си Уил толкова праволинеен, толкова ужасяващо способен.

Разказва на Едмънд приказка отделно, след като собствените й деца са заспали, така, както на него му харесва. Само три години по-голям от Сузана, той си ляга с възрастните, притежава ожесточената бледност на голям човек.

— Едмънд — казва тя — донеси буквара си.

— О — изпъшква той. — Сега ли да уча?

— Не ти, аз. Ще ме понаучиш ли малко, Едмънд? Едва познавам буквите. Искам да чета бързо и гладко. Да учим заедно, какво ще кажеш? Но да си остане тайна между нас.

— О, да. — Нищо не му е по-любимо: той вече принадлежи на нея и на Уил, изцяло. После пресметливо се подсмихва. — А след ученето може ли да потанцуваме?

Танцуваха на Коледа, в Хюландс Фарм, при едно от редките й гостувания. (Бартоломю демонстрира своето отношение към отстъпничеството на Уил в Лондон: мили боже, сто предпазливо премълчани забележки, хиляда криви физиономии.) Оттогава, когато и да има музика в Стратфорд, сватба, уличен цигулар, Едмънд копнее за танц. Понякога Ан следва стъпките, просто тананикайки мелодията, за да му угоди. Но това си е справедлива сделка.

— Да, после може.

Танцуват, опитвайки се да не скърцат по дъсчения под, а гласните звуци подскачат из главата й. Не обръща внимание на гласа, който й казва: Никога няма да се научиш. Едмънд толкова много прилича на Уил, че направо й се доплаква, но Ан поема курс далеч от тези скали, където останките от сълзите лежат опустошени.

Уил стига в Стратфорд един ден преди трупата си, като върви пеш цяла нощ. Слизайки рано долу, за да запали огъня, Ан го сварва в кухнята да пие на големи, безразсъдни глътки. За миг й се струва, че всъщност въображението й го е извикало към живот. Дори странната белота на образа сякаш го потвърждава, като че ли изпълнената й с копнеж магия не се е справила съвсем добре с цветовете.

После съзира, че е покрит с прахоляк от пътя.

— Ботушите ти — казва тя.

Той поглежда надолу към пода, после потупва жакета си и прахта се вдига.

— Всичко в мен — отвръща той. А после: — Всичко в мен.

Тук, свита в сгъвката на лакътя му, всичко е наред и е трудно да види как би могло да е иначе. И е само една нощ, но нощите могат да се разтеглят и в тях да правиш, казваш, мислиш и чувстваш много, много повече, отколкото в процепа на деня.

— Той невинаги е такъв — казва Ан.

Разговаряли са за много неща: прекрасният напредък и безкрайното разнообразие от невъзможности на децата; животът му в Лондон, квартирата и прехраната, битката нагоре по стръмния склон; тълпи и карети, процесиите придворни дами с лица като на бели сови над огромни, бели като скреж, къдрави яки, затворниците от „Брайдуел“, които чистят животинския тор от улиците с каруца, които сами теглят като коне; потното вълнение на театралните гримьорни, където мърморенето се е променило от враждебното „Кой е този?“ в безразличното „Това е Уил Шекспир“. (И тя е доволна от подобно познание, но още по-доволна, сто пъти повече, от собственото си тайно заключение: върху устните му е вкусила само него, ръцете, които поглъщат тялото й, дълго са били празни, слава богу. И разбира се, това не е истинско познание, а просто същата магия на ума, но с какво друго разполага Ан?) Въпреки всичко разговорът им се връща към това: Джон Шекспир, колчето, към което са приковани.

— Невинаги, искаш да кажеш много често?

— Не. Това е… изключение.

Смехът му нежно разтриса леглото. Да, тук могат дори да се смеят, спомняйки си в какъв вид беше старецът днес: дългото мълчание, хилавото мъждукане на усмивка, когато Джоан и Гилбърт силно викваха след някой анекдот на Уил, как не казваше нищо в отговор, а се обръщаше като бавен, припичащ се на слънцето гущер към Ан. Е, Ан? Е, дъще? Прехвърляйки всичко върху нея. Защото кой беше той да…?

— Върнах се — казва Уил. — И ще се връщам винаги, когато ми е възможно — на Велики пости, лятото, винаги когато имам време и пари да пътувам до вкъщи, а ако успея да се издигна по-високо като играч, тогава ще съм по-свободен да го правя… Това не му ли е достатъчно?

— Чакай да видя. Не.

Уил въздъхва, макар Ан да разпознава в тъмното, че въздишката е обрамчена с усмивка. Тук тя още може да ги създава.

— Имаме нужда от свой собствен дом — казва Уил.

И Ан не пита, дори наум, как ще се случи. Той го заявява като звезда, покрай която да минат, и това е добре. Засега, всичко е засега.

На сутринта се разхождат из полето и Уил се опитва да намери малката купчина камъни, където проля кръв. Но някак си, както отбелязва той, дори разположението на дърветата изглежда различно и накрая се отказва. Ан би могла да му каже, но не го прави, че дойде да я търси много скоро след като Уил замина със съвсем ясен спомен за мястото и че купчината напълно беше изчезнала, сякаш никога не е съществувала.

Трупата му пристига в Стратфорд и Уил се присъединява към тях, за да участва в представлението в кметството. Ан не отива. Това е цената на мира, изисквана от нейния свекър, чието мрачно състояние е станало нереално, безобразно, като главоболие, което не иска да отшуми, а вечно ще се влошава. Уил вече му обеща да не разгласява присъствието си в Стратфорд; а и носи перука и качулка и в двете си роли в пиесата, затова може би като цяло ще мине незабелязан от съгражданите си.

Но освен това Ан не иска да ходи. Снощи Уил разказва на Гилбърт за фалшификаторите в Лондон, за изкусния им занаят, така че трудно можеш да кажеш дали парите, които държиш в ръката си, струват нещо или нищо. Фалшификатор: дори думата звучи като глух шепот. Не, тя няма да гледа Уил как играе — от страх, че ще го види да жестикулира, да се усмихва, да се зарича така, както го познава; от страх, че на сцената ще види не преструващ се непознат, а Уил, когото смяташе единствено за свой.

[1] „When You See Me You Know Me“ — якобинска историческа пиеса за Хенри VIII от Самюел Роули, публикувана за първи път през 1605 г. — Б.пр. ↑

[2] Средновековен уред за изтезание. — Б.пр. ↑

[3] Филип Хенслоу (1550–1616 г.) — театрален импресарио от Елизабетинската епоха. Построява театър „Розата“ — третата постоянна сграда в Лондон за изнасяне на представления. — Б.пр. ↑

7
Нов начин за плащане на стари дългове[1] (1589–1591 г.)

Лондон. Уил се връща там не толкова разкъсан, колкото на хвърчащи парцали и сякаш един остър порив на вятъра може да го разпилее завинаги.

Ето го — съпругът, любещ, но отсъстващ и следователно провалящ се; ето го — бащата, който мислеше, че децата му изглеждат пораснали и чужди; ето го — човекът от театъра, страстно желаещ нови реплики, и то гръмки, тълпи от находчиви граждани, и пак ето го — някой, мрачен и целеустремен, който мисли: слагай пари в кесията си, стреми се, нагаждай се, печели — спечели двубоя с баща си, иначе никога няма да се зачете нищо спечелено.

А прав ли е баща му? Че човек не може да се раздели на две? Е, сега Уил е в Шордич и с всички сили опитва да се събере от сто опърпани парцала. Любопитното е, че изобщо не се чувства по-малко себе си заради това.

А и новопристигнал, тук е Гилбърт. Уил беше направил, каквото го помоли брат му при първото му заминаване за Лондон, огледа се за някаква благоприятна възможност в занаятите. Ричард Фийлд познаваше в близкия Сейнт Брайдс един галантерист, чийто чирак скоро щеше да го напусне.

— Ако го препоръчам, да знаеш, мога да му осигуря печалба — каза Ричард, поставяйки пръст на носа си.

Някога Уил се чудеше дали може да живее така — да е влиятелен в живота, а не на сцената — чуди се и сега, докато придружава брат си до Сейнт Брайдс. Трябва да каже някакви влиятелни и мъдри неща като по-големия, като този, който вече се е установил в Лондон. Но кой е той, че да дава съвет?

За щастие, Гилбърт не иска наставления. Още щом Уил споменава галантериста у дома в Стратфорд, и Гилбърт казва: „Да“. Когато Уил се среща с него при „Камбаната“, недалеч от „Свети Павел“, Гилбърт изглежда свеж, готов, не се нуждае от нищо.

— Ако някога ти потрябвам — казва Уил, давайки му адреса на новата си квартира, също в Шордич, но малко по-здравословна.

Гилбърт извива врат и чете табелите, крайпътните знаци и се чувства като у дома си или скоро ще бъде.

Но ето и нещо неочаквано: баща им предпазливо одобрява хода на Гилбърт. Това беше единственият момент, в който неговата потиснатост се разсея — когато Уил каза: „Галантерист в Сейнт Брайдс с доходен занаят“, в очите на баща му беше проблеснала искрица.

— Така, така, от колко време е майстор? Колко чираци има? Ясно, ясно…

Всъщност искрица поезия.

Вероятно, мисли си Уил, докато вади багажа от сандъка си, такъв е начинът да общувам с него. Да стана старейшина на сцената, търговец на маскаради с разрешително да правя сделки с пиеси.

Определено има нужда от пари, защото турнето не беше кой знае какво, а в Лондон цари раздразнение. Точно сега комедията не се възприема добре. Искат кръв и величие. Искат преди всичко Марлоу. Той самият иска Марлоу, тоест от момента, в който чу „Тамерлан“, пожела да го чува отново, да го чете и да го научи наизуст, да го преживява в сънищата си. А също и да играе в него, но трупата на адмирала си беше присвоила Марлоу, но той не беше напреднал някак си с тях.

Джак Тауни, на когото Уил попада в кръчмата на Бишъпсгейт, многозначително клати глава:

— Твоята игра не подхожда на такава пиеса — казва той.

Що се отнася до Тауни, той още е с трупата на Нейно Величество, но вече не са силата, която бяха: носи се слух, че се разпадат без Тарлтън и че ще се превърнат в циркови акробати. Тауни води със себе си млада кукличка и й обръща огромно внимание. Смее се прекалено много. Бялото му лице и русата коса сега са се спаружили до врабчово кафяво. Не забелязва кога Уил си тръгва.

Напускай своя цар и тръгвай с мен

и двамата ще покорим света.

Аз парките държа в окови здрави

и сам въртя чекръка на Фортуна.[2]

Уил отмерва наум и с крачки стиховете, докато си проправя път към дома на Тарлтън. Но капаците са затворени и около вратата се вият вечнозелени растения. Значи, Тарлтън се оказа прав.

Уил отива на погребението му. Дори и актьорите трябва да получават своите погребални обреди и църквата „Сейнт Ленард“ в Шордич отбелязва тяхната тленност сред гъмжащите пивници, бордеи и алеи за игра на кегли. Уил Сомърс[3], шутът на крал Хенри Осми, също е погребан тук, отбелязва Уил; и си спомня Тарлтъновата история за могилата от кост в Шропшър. Вероятно след време черепите на шутовете ще се хилят един на друг. Но пък всички черепи се хилят. Неприятна мисъл, която да отнесеш със себе си в празната квартира. Събуждаш се сам, му каза Жаклин Вотролие (сега Фийлд). Подплашено прасе с квичене пресича пътя му, окървавено от шибащата пръчка на момчето, което се ухилва. Уил пак изпълва ума си с Марлоу.

Ще рухне слънцето от свойта сфера,

преди да бъде Тамерлан сразен,

изваждай меча, несломим боецо,

одраскай моята безсмъртна кожа

и Зевс, прострял ръка от небесата,

ще те отблъсне и ще ме спаси.[4]

Безсрамните думи избликват, макар той още да се съмнява, че може да ги казва добре или че изразява това, което има предвид.

Бременна, сияеща, Жаклин Фийлд сърдечно го приветства на прага в Блакфрайърс по обичайния си начин:

— Дошъл е Уил, ето те и теб!

След като се беше разкрила онзи ден в дворчето, съвсем справедливо би било да го намрази завинаги със специалната омраза, запазена за онези, които са ни виждали в момент на слабост. В замяна на това — нищо повече от лека, приятна изненада, че съществуването му е продължило. Дошъл е Уил, да, но той с благодарност се изгубва в магазина. Вече всекидневно влиза в света на лавиците и купчините, откъдето изскачат печатните букви и го засипват със сладки мисли от страниците като порой стрели. И също като самия Блакфрайърс, като Саутуърк и Смитфийлд книжарницата е брътвеж от езици. Носените на своите кораби испанци може и да потънат в Ада, но тук сме в свят, където английският се преплита с други езици като змийски опашки в украсени с цветни фигури букви: където френските завъртулки на госпожа Фийлд се срещат с простия, изпъкващ шрифт на кръглоликите холандци и на черния пазар, и в църквата, където превратното великолепие на италианския, на деликатния мит и тържествуващото убийство е подредено в речници, учебници и истории, какви истории.

Уил не е сам. Гледат се един друг в книжарницата на Фийлд и навсякъде другаде, над прелистената страница. Смушкват кокалести лакти край щандовете за книги в църковния двор на „Свети Павел“. Млади мъже по своя път към възхода, обладани от подозрение, желаещи да го разрушат.

— Сложи ръка на сърцето си. Сега го почувствай, та-там, та-там…

— Не мога. Моето не мога да го усетя — казва Уил.

— Знам, нито пък моето, за какво е то, по дяволите? Можеш да го развиеш, знаеш ли, в разсъждение за това, как ние, смъртните хора не можем да схванем самите себе си, стъклото на съкровеното вечно е замъглено, много е отвлечено това. Сега почувствай и се заслушай, та-там, та-там, чуваш ли? Ето оттам идва твоят героичен ритъм.

— Напускай своя цар и тръгвай с мен…

— Виждаш ли? Въпреки че в този случай е и малко… — ако смея така да се изразя за Кит, моят добър и могъщ приятел е твърде обикновен, твърде та-там.

— Боже, да, как смееш? Стихът на Марлоу — той е великолепен, съвършен и изящен.

— Не може да е всичко това накуп.

Том Наш[5] въздъхва от собствения си педантизъм като човек с постоянно смущаващ събеседник. По-млад от Уил, неотдавна дошъл от Кеймбридж, за да се метне от своята обсадна кула на познанието и остроумието върху отбранителните насипи на Лондон. Завързват приятелство сред книгите. Наш пише; Уил, засрамен, признава, че също пише, и се чувства насърчен и ободрен, когато Наш го разпитва за съчиненията му.

— О, не съм сигурен в това, което правя, защото ми липсва образование.

— Защото не си ходил в университет? Но не цялото образование е там — макар, разбира се, да ги има и тези, които идват от подобни затворени крепостни стени, скрибуцащи, и си мислят, че всичко знаят, а знаят съвсем малко.

— Скрибуцащи…

— Харесва ли ти? Коренът е в добра почва, scribillare[6], латински, ако не и на Цицерон.

— От scribere по-скоро.

— Ето, значи знаеш латински, а?

— Незначително латински — казва Уил. — И още по-малко гръцки.

— Хубава фраза, трябва да я запомниш. А и гледай, има ли ученето начало и край? Ловувай в дебрите на книгите, Уилям, и ще видиш, че вечно ще си преследвач. А и има още един университет, който е навсякъде около нас.

Минават през църковния двор на „Свети Павел“ по протежение на огромното странично крило, по протежение на огромното, смърдящо, гъмжащо от търговия, засенчено от покрива, най-първо място на кралството, където, както подобава, никой не може да идва за друго, освен за поклонение, и където шумът и трясъкът от гласове и ходещи крака изразяват стотици пазари и общински събрания. Бог и неговите мисли са някъде там горе, над писарите с вързаните свитъци под мишница, проститутките с голи гърди, контетата, шивачите и врачките.

Ето го благоверният Червенобузко от село, преследващ съдебен спор, и, о, хубавата Дебора, баща й е гражданин и е червив с пари, търси да я омъжи изгодно. Дали таткото ще благоволи да погледне насам? — Том Наш не е толкова висок, колкото дълъг: отпуснат, мършав, асиметричен човек с полусимпатично сънливо лице като лъжица и с протяжен, гърлен глас. — А тя наистина ли е невинна? Бих искал да я подложа на проверка или да направи демонстрация…

Някакъв въображаем, леко романтичен разврат отличава Наш, винаги говорещ за дами, маскирани като Клоринди или Клое, които са наранили сърцето му. Някои от тях като че ли принадлежат към най-висшите кръгове, което кара Уил мъничко да се чуди; бащата на Наш е свещеник от Норфолк и там няма богатство, освен ако не го спечели с перото си. Което означава да си извоюва влиятелен покровител.

— Освен ако не пишеш за сцената — казва Уил. — Там има пари.

Пият в една чийпсайдска кръчма, наречена „Русалката“ — благопристойна огромна кръчма, разкрачена на две улици и издигната на три етажа, твърде скъпа, но почваше да се слави с това, че я избират духовити компании.

— Сега пък сцената, Уил, това грамадно, дебело бебе театърът, което си отглеждаме. Двоумя се по въпроса. Е, в уединението на моята стаичка съм обръщал перото си към него, по някой монолог тук и там, знаеш — само че ми се иска всичко да беше почнало по друг начин. Не беше ли добрият господин Бърбидж[7], който вдигна първия театър и реши с дърводелския си мозък да пуска вътре най-долнопробната паплач за по едно пени?

— Вярно е и всеки играч му е благодарен за това, повярвай ми. Така се пълни кутията, така забогатяваме.

— А, ама по правилния начин ли забогатявате? С изкуство? Изтънчени лакомства на придирчивото небце ли поднасяте, или раздавате наляво и надясно с черпака свински бульон за слепите, ненаситни стремежи? Кажи ми, Уилям, когато играеш на сцената, те са ужасно близо, нали, хората от навалицата?

— О, направо усещаш дъха им. А когато се смеят, неговият силен вятър те млясва по бузите.

Наш пребледнява.

— Възхищавам се… и изтръпвам.

— Като се замисля, лакомства и бульон едновременно, това не е ли осезаемо? А какво да кажем за твоя приятел Марлоу? — Леко необмислено топване в завистта, докато го произнася, сякаш светът е минал над наводнена дупка в пътя. Защото Наш добре познава Марлоу: той се движи из онзи тесен позлатен кръг, свързан с Оксфорд и Кеймбридж, които докосват театъра само с ръка, държаща перо. Смятат ги за високоинтелигентни; понякога в света на работещия играч ги наричат лайна. — Той доставя удоволствие, кара тълпата да затаи дъх, той какво би казал?

Наш се разсмива.

— Ще ме направи на нищо, ако го питам, а после ще ми замае главата с мъгляв отговор. Къде ти сложиха обицата?

— При един бижутер на „Уд стрийт“. Харесва ли ти?

— Странна мода, но съм чувал сладката Лусила да казва, че я привличат мъже с обици… Боли ли при пробиването?

— Усещаш само някакво гъделичкане. С бирата, която си изпил, няма и да разбереш кога е станало.

Така че отиват незабавно и Наш вие и хлипа.

— Каза, че няма да боли. Закле се в Божието име, че няма да боли, че ще е меко и сладко като лютиче под брадата ми.

— Не съм давал подобна клетва. Боже, никога нямаше да те убеждавам, ако знаех, че си такъв страхливец.

— Ах, ето това е основният въпрос. Още не ме познаваш достатъчно добре, Уилям, иначе щеше да знаеш, че същността ми е на абсолютен, жалък страхливец. — Наш се успокоява с още алкохол и попива с кърпичка ухото си. — Знаеш ли, че и от гръмотевици ме е страх? Горките гръмотевици, които никога не са повредили и най-тъничкия, най-незабележимия косъм от главата и на най-големия несретник. Ох, боли педерастко гадно. Използвам фразата само като реторична фигура, трябва да добавя, не от личен опит.

Уил е чувал името на Марлоу и в тази връзка, но си замълчава.

— От какво се страхуваш, Уилям? Хайде, кажи де, кажи. Алкохолът не ми действа, човече, изцели ме със словото, упой ме с наркотика на разказа. От какво?

— А, от нищо. Или само от следобеда. Скучен, сив следобед в закъсняла пролет може би или в мека есен и независимо къде си, на провинциална или градска улица, все е същото. Усещането, че облягаш вцепенено рамо в умъртвената сцена на живота. Но няма значение, защото вечерта ще дойде, нощта ще настъпи със светлините, подскачащи в прозорците, сияние, свеж, хладен въздух. Ами, ако вечерта никога не дойде? Следобедът е вечен и безкраен и онова, което чакаш, никога не е било, не е и никога няма да бъде. — Той замижава от току-що измисленото. — Такъв страх имам.

Какво иска той: иска да напише пиеса.

Естествен напредък в определен смисъл, понеже винаги ни е обичал. И след трупата на Нейно Величество е импровизирал монолози, закърпвал и шлифовал отделни роли. Признато му е, че има талант за това, а за играчите всяка допълнителна дарба е полезна — хубав певчески глас, умението да се бие с шпага, добре оформен крак.

Но Уил иска да напише цяла пиеса сам — или, ако е необходимо, да я напише в сътрудничество. Желанието му е съвкупност от много неща. Първо — разбирането. Като актьор той знае какво въздейства. Знае кое кара публиката да затаи дъх или да замръзне, да се кикоти или да не я свърта на едно място. Знае какви речи изтощават дробовете на актьора, кога спешната смяна на ролята в гримьорната е прекалено бърза за нагаждане, как да се отмери времето на последния ти монолог, за да няма застой и вторачен поглед, докато се изнасяш от сцената.

И знае пиесите. Една дузина е научил изцяло наизуст, а още няколко дузини може да произнесе с подсказване. Всеки ден, като играч, може да ти се предостави нова. Пиесите са ежедневни неща, пекат се като пай, шият се като ръкавици. Трупите ги купуват, както хлебарят купува брашно или шивачът платове, те са необходим инвентар. Обикновено водещите играчи преценяват дадена пиеса на сбирка в някоя пивница, и свещите, говеждият сок и бирата оставят петна по страниците, докато актьорите прелистват ръкописа, прочитайки тук-там някоя фраза на глас, задават въпроси на автора — внушителна ли е, весела ли, колко момчета са нужни. (По-късно, с трупата на Пембрук, въпреки че още е само наемен актьор и няма дял в компанията, го викаха на едно-две от тези обсъждания, защото е известен като кърпач на стихове.)

Понякога, ако авторът е доказан и благонадежден, парите се подават през масата по силата на набързо написано изложение. Рядко, но все пак се случва. И как писателят се старае да не сграбчи кесията с монети. Торбестата й тежест: Уил помни как Тарлтън изигра голямо скверно зрелище за непристойността на това, поклащайки я върху дланта си — о, дами, има ли нещо друго, принадлежащо на мъжа, което да се усеща по-приятно в ръката?

После пиесата става тяхно притежание. Ако потръгне, ще я сложат в репертоара си: истински популярното представление — „Испанска трагедия“ или „Тамерлан“ — ще се върти половин дузина пъти в месеца. Обаче не трябва да се прекалява. Нищо не носи по-голямо удоволствие от една нова пиеса. Новите пиеси са търсени и той иска да напише такава.

А Уил познава пиесите, видовете и типовете им. Комедиите, сварени от сухите кокали на старите римски комедии, които той рецитираше в граматическото училище; възвишените, високомерни трагедии за императори и кръвопролития; трополящите пищни шествия на английските крале, разнообразени със селяни и грубовати шеги. Познава езика, в който са положени, от стиха, муден като магарешко тътрене, и упойващите рими на по-старите пиеси до новия изблик и великолепие на Марлоу. И какво трябва да направят тези думи: от момента, в който започне пиесата, те трябва да създадат всичко — сътворяват небето, земята и хората, които пъплят там. Войнишки нагръдник, изрисуван трон — тези натруфени джунджурии са единствената подкрепа, на която могат да се позоват думите. Първо, думите. Първо и последно, думите.

Той иска да твори, с думи. Иска да се опита. Не мисли, че това е неговата съдба — необходимо е да бъде ясен по въпроса. Но все пак съществува натрупване: капките трябва да се съберат, за да направят буря.

Поредна нощ пиян с Наш, Уил заговаря за това: желанието.

— Да направим нещо по-голямо от нас самите, разбираш ли — казва той — но да го направим от нас самите.

— Отлично, още.

— Да накарам баща ми да се гордее с мен.

Уил е много пиян.

— С думи?

— С това, което думите ще създадат. Да накарам жена ми да ми прости.

— За какво, за сторени неща? — Голяма глътка и ухилване. — Разкажи.

— За това, което бих могъл тепърва да направя.

Много е пиян. Предупреждение! Уил потръпва от собственото си разобличение. Внимавай с пиенето сега. Помни, че трябва да извличаш максималното от своите придобивки. Има някои играчи (по-добри актьори от него), които изгубват работата си заради пиянство: не могат да запаметяват ролите си или развалят гласовете си, или преспиват в затвора, когато трябва да са на репетиция. С предпазливост мога да ги победя.

Защото и това е част от натрупването — да желаеш успеха. Но е егоистично. Не да загази тук и да бъде завлечен обратно, полуудавен и окаян, в Стратфорд. Да докаже себе си. Да проправи пътя си наред с големите умници и така нататък. Ревностната надпревара също я има — или да я наречем с точното й име, завистта. Уил завижда на Марлоу толкова много, че направо му призлява.

Потапяйки перото си, се опитва да мисли за всичко друго, но не и за Марлоу. И всичко все излиза като при Марлоу. Но Уил продължава. Не престава да пише, добавяйки, не изваждайки. Не обича да укротява перото. Дори предпочита да не одрасква. Суеверно може би: сякаш ще погуби онова, което е създадено. Промъква се съжаление. Не, продължавай да пишеш.

И в онази съблазняваща мека кесия, побутната с подрънкване през масата, може да има, той знае, до десет лири. Ако успея да забогатея, мога да правя нещата по-добре. (Виж, любов моя, какво слагам в краката ти.) Отново практически мотиви — но от друга страна, кое прави човека човек, ако не практическото? На първо място малко похот в леглото; а след това — вода и хляб за плътта, сън, усилно еднообразие, всичките влизат в направата. Ако има нещо друго — някаква искра от неземен произход — е, тя трябва да се докаже. Той не може да каже: последната дума ще е негова.

Кристофър Марлоу е наричан Кит[8] Марлоу и не е неподходящо, понеже у него има нещо котешко, дебнене, мъркане. Но пък някои произнасят фамилното му име Марли и той не ги поправя. Така че най-добре е да се въздържаме от прибързани заключения за Марлоу — тъй като, преди всичко, изглежда, той ги предизвиква.

Марлоу има толкова много превземки например че те се отричат една друга. Предизвиква те да откриеш истинската същност сред тях като мошеник на панаира с трите чаши и неуловимото грахово зърно. На пръв поглед може да си помислиш: колко заслепяващо, аз не съм равен на него.

Така се случва с Уил. Трупата на Пембрук репетира в „Завесата“ — не пиеса на Марлоу — когато той се появява.

— Продължавайте, продължавайте — нарежда им той, но те не го правят, не и в негово присъствие; някак си всички се чувстват като свещици до слънцето.

Дошъл е да види главния изпълнител — уреждат някакъв си облог. Кикотят се за това настрани. Марлоу е облечен като конте: всеки сантиметър по него има разрез на дрехата, годе и украшение, а на едното му рамо е преметната голяма, колкото петно, пелерина. Не е по-възрастен от Уил, но има удивително свеж момчешки вид, който кара Уил да се чувства прежълтял, твърде похабен. Когато Марлоу се смее, зъбите му изглеждат наострени. Притежава лисича красота.

Когато очите му за кратко срещат погледа на Уил, сякаш виждат и познават всичко у него — особено низките, долни черти и не намира никоя от тях за особено изненадваща.

Двамата действително се запознават още преди Том Наш да ги представи един на друг. Неизбежно е може би, след като театралният свят не е голям. Но Марлоу, въпреки че е писал така великолепно за сцената, няма кой знае какво вземане-даване с нея. Влиза от време на време в „Розата“, за да даде ухо на собствената си творба, която приковава всички, но определено самият той никога не е играл. Изпълнител? Мили боже! (Или не, какъвто може да е случаят, защото по-скоро се мънка, отколкото се говори, че той не вярва — има друга страна на Марлоу, друга фасетка на диаманта или цепнатина в коприната, която проблясва пред погледа, а после изчезва.) Не, той е тук, за да насилва театъра, а не за да прави любов с него. Повече никакви отривисти рими на майчино остроумие, както казва той. Тази грубо изтъкана драма има нужда от герой. Ето ме, идвам.

Първия път Марлоу и Уил са заедно в компания в една кръчма с група играчи и драскачи. Той се прозява в лицето ни Уил. Да, Марлоу го прави, докато говориш, и рязко затваря уста по котешки с безсрамно спускане на тежките си клепачи, за да покаже колко си тъп.

Такава арогантност! Уил просто не знае как да реагира, освен да се засмее, но пък Марлоу има репутация на кавгаджия, а не е чак толкова забавно, че да пролива кръв за това. Но сега Кит се разсмива, високо и нервно.

— Мразиш ли ме? Добре, защото сега сме на равна нога и можем да говорим.

— Не те мразя.

— Тогава какво?

Уил вдига рамене.

— Смятам те за неучтив.

Марлоу пак се засмива, този път мрачно. Кой е истинският му смях? Невъзможно е да се каже. Той има особено дрезгав, уплътнен глас на безсънието, който е почти като два гласа, наложени един върху друг, басово бръмчащ и сопранов.

— Не ти ли подсказвам, че се мразя, драги ми господин Уилям? И не ми ли вярваш?

Уил внимателно го оглежда.

— Мисля, че човек, който истински мрази себе си, няма да е толкова склонен да го признае.

Изведнъж Марлоу става навъсен и резервиран. Бавно произнася:

— Е, нека ти кажа, че мразя себе си много повече, отколкото изобщо можеш да си представиш, господин Уилям.

Кара немощното въображение на Уил да звучи жалко, неадекватно, с подгънати момчешки колене. (И Уил си мисли: „Да му се не види, аз имам жена, имам деца, които ме наричат татко, полагал съм усилия, за бога. А той ми се плези“.) Скоро Марлоу разговаря оживено и радостно с някой друг, макар и не задълго. Никога не спира, където и да е. Имаш чувството, че за него, да се задържи някъде, би било признание за ужасяваща пустота — няма къде да е, освен тук.

Къде ходи той? В един момент вероятно се оттегля в квартирата си, за да чете, да изследва и пише — единственото нещо, което със сигурност не е изложено на показ, е геният. Но иначе е едва ли не професионално изплъзващ се. За него навсякъде се носят слухове. Кеймбридж, учил е там наистина, но дори и там е правел подобни странни отсъствия, които университетът му прощавал след една-две думи от високо — от много високо, така се говори. Услуги към Нейно Величество, добавят клюките, пътувания в чужбина, вземане-даване с католици и антикатолици. Слуховете твърдят по-категорично, че Марлоу познава добре клана на Уолсингам, а това е достатъчно да те вкара в най-вътрешния от всички кръгове.

Лично Уил смята за много вероятно Марлоу да е шпионин просто защото изглежда толкова неправдоподобно да е така. Ако той се оглеждаше за шпионин, щеше да внимава за някой неутрален и самообезличаващ се, докато Марлоу не може да влезе в някоя стая, без да го превърне в процесия.

Уил изключително много се възхищава на работата му, копнее да научи повече за него — и все пак този сблъсък сякаш определя тона за онези, които се интересуват; изнурителен обмен на нелогични заключения, усмивки, които не пасват. Това е особено оскърбително за Уил, защото, да се спогажда добре с хората, е още един от онези дребни таланти, на които се надява да му помагат да преживява в този обтегнат свят, където хората раздухват малки угнетяващи караници и унищожителен пламък.

И Марлоу, изглежда, забелязва и това.

— Харесва ти да угаждаш, нали? — казва той отникъде и за нищо един ден, когато се срещат и се поздравяват на улицата.

Уил се спира.

— Мислех, че говорехме за потната треска в Уестминстър?

Нещо като конфронтация.

— Трябва ли да го правиш? Това някакъв непреодолим импулс ли е, желанието да угаждаш?

Угаждаш — Марлоу има обичай да провлачва гласните, което прави думата смътно нецензурна. И понякога, за момент, бялото на очите му напълно обикаля зениците, така че изглеждат припламващо луди; и все пак, разбира се, не знаеш дали не е отработил това пред огледалото. Има повече от един тип актьор.

— Ти отиваше в съвсем друга посока. Но аз сложих ръка на рамото ти и те насочих по моя път, докато говорехме, и ти просто тръгна нататък. Защо? Аз не съм толкова деспотичен. — Марлоу, както разкриват насочването и ходенето, всъщност не е много висок. — Ако се бях противопоставил, ти и с това щеше да се съгласиш. Защо, господин Уилям, никога ли няма да угодиш?

Уил всъщност се чувства на ръба да го удари: силно желае това, сякаш е отговорът на някакъв дразнещ проблем, който току-що е изникнал пред него. Но Марлоу се разсмива — топло, одобрително — и хваща Уил под ръка.

— Ела с мен. Трябва ми компания.

— И естествено, аз си нямам друга работа.

— Ах, господин Уилям, ти си прекалено добър, за да си истински.

— Определено няма да дойда — казва Уил, заковавайки се на място — ако продължаваш да ме наричаш така.

— Но аз искам да дойдеш — отвръща Марлоу, внезапно откровен като дете, просто умоляващ.

— Ти не слушаш, нали?

— Не, никога — Марлоу се усмихва така, сякаш са изяснили дребно недоразумение.

— Как тогава… — Уил иска да каже: Как караш думите да предизвикват подобни пленителни неща, ако никога не се вслушваш в тях? Но казва: — Къде отиваме?

— На вечеря, пиршество или оргия, организирана от Хенслоу. Табелата на „Анкър“, Бишъпсгейт — знаеш ли я? Един от имотите му, мисля, или има дял, така че печалбата се връща при него. Господ да го благослови, че е такъв лаком, грешен, стар лихвар.

— Не съм поканен.

— Но аз съм. Освен това ти си играч. Виждал съм те в дузина представления в Лондон, така че би трябвало да познаваш любезния господин Хенслоу. Дори и само да му дължиш пари. А това е най-здравата спойка, която старият кредитор признава.

— Познавам го. Съмнявам се, че ще ме помни. — Уил е работил няколко пъти за Филип Хенслоу, собственик на театър „Розата“ — коригира стари ръкописи на пиеси, преправи някаква комедия в трагедия. Съвършеният човек на бизнеса — имаш чувството, че не вижда лицето ти повече, отколкото ти виждаш изображението на главата на кралицата върху монетите. Всеки актьор го познава: половината са му длъжници.

— Но не и ти?

— Изпитвам ужас от това да принадлежа на някого.

Марлоу го прегръща над лакътя.

— О, господин Уилям, колко си близък на сърцето ми, можем да станем приятели. Какво? За бога, това е име. Привилегия на Адам, знаеш, да дава имена на създанията по земята. Не си ли спомняш радостта от това, когато си бил юноша, да измислиш име на любимото си кученце? Да го направиш свое.

— Аз не съм твой.

— Да го направиш истинско тогава. Представи си човешко създание без име. Няма ли да изглежда по-малко човек? Защо иначе ще лепваме име на бебето още щом се роди? Удостояваме го с човешкия белег. Даваме му душа. Шегувам се, разбира се: това е свойствено за всемогъщия бог и нека никой не предполага друго. Господин Уилям ти приляга.

— Искаш да кажеш, че приляга на теб.

Марлоу се цупи.

— Щом ти харесва. Разбираш ли, ти си доста по-възрастен от мен и чувствам, че старшинството трябва да бъде почитано…

— Как по-възрастен? Още не съм навършил двайсет и пет.

— Връстници сме, значи. Ето че се наместихме. Изглежда достатъчно чистоплътно, но кой знае. Хенслоу е съдържател на не един бордей и най-добре да внимаваме прислужващите дами да не са нахални уличници, които гледат под пъпа ти за бакшиши.

Отвратеното изражение на Марлоу е префърцунено като рисувана маска. Но и маската е нещо истинско.

— Защо ме помисли за по-възрастен?

— Скъпи ми Уил, ако ще сме приятели, трябва да разбереш нещо — казва Марлоу, обръщайки се пред прага, и хваща ръката на Уил. Неговата е изненадващо груба, сякаш е четка за дъски. — Никога не отговарям на въпроси.

Но няма да сме приятели, мисли си Уил, докато влизат. Не че го смята за невъзможно, но нещо у него се съпротивлява. По някаква причина мисли за баща си, който трупа запаси от вълна, изчаквайки цените да се вдигнат, залоства вратата на плевнята, облизва устни: за залежалата стока.

Освен това Марлоу го зарязва още щом влизат в помещението на пиршеството, където масите са покрити с храна в качета и с капещи плешки и бутове — краката на масите, вижда Уил, всъщност поддават от тежестта като съня на бедняк за угощение. А също и пиенето е в изобилие, въпреки че неколцина от трийсетината души изглеждат вече пияни.

— Какви сте вие? — виква Марлоу, нахвърляйки се на най-доброто рейнско вино. — Затънала в калта траурна процесия ли?

Не, театрали, повечето от тях познати на Уил, много задължени на Филип Хенслоу, който пренебрегва мястото си на домакин и дружелюбен идва сред гостите. Всички искат покровителството му: някои се надяват на неговата милост да ги държи извън затвора за длъжници. Той е едър мъж с четвъртито телосложение, с гръмогласен, еднообразен, често избухващ смях, който използва върху теб като баща, хванал малкия си, размахващ юмруци, син на една ръка разстояние. Какъв е поводът за тази щедрост, никой не знае, което вероятно е идеята: нека всички яростно се чудят. Минавайки покрай Уил, Хенслоу стисва ръката му косо.

— Господин Шекспир. В цветущо здраве сте, надявам се. Имам една пиеса, която може да ми подобрите. Ще говорим.

Уил усеща, че се издига мъничко в оценката на наблюдаващите го очи. Получава кимване от Нед Алейн, който се върти наоколо, изглежда красив и огорчен от бремето да е най-великият актьор на света. Нед Алейн сътвори Тамерлан, има глас, който би запълнил пчелна пита или блъснал наковалня и е отговорен за твърдото убеждение на Уил, че самият той като актьор никога няма да бъде нещо повече от сносен, търпим, убедителен. Да, драги ми господин Шекспир, любезни ми сър, ето така се става известен. Чуди се как би трябвало да се чувства заради това. Глътката рейнско не му дава отговори. Що се отнася до Алейн, говори се, че Хенслоу го е нарочил за дъщеря си, която има значително богатство и лице като на жаба.

Виното е силно и дори чашите изглеждат някак уголемени, сякаш Хенслоу иска да си мъничко некадърен, леко разбалансиран. Той шества великодушно сред своята компания, като от време на време пренарежда хората в нея. Сравнението с шахматни фигури е едва ли не прекалено очевидно. Уил си мисли: аз пешка ли съм? Тук — без съмнение. Ами ако си друг вид шахматна фигура, не пешка, не кон или топ, нито пък някой друг от приетите чинове? Как би се движил по дъската?

Марлоу се появява до него. Пил е извънредно много, но изглежда просто освежен, сякаш е ходил да плува. До него върви блед като тебешир младеж с хлътнали бузи и безрадостен, вторачен поглед. Категорично пешка, мисли си Уил, докато Марлоу го избутва напред. И после:

— Уил, това е моят добър приятел Кид. Томас Кид, познаваш ли го?

Освободен от алкохола, Уил виква:

— Да. Боже мой. Кид. Тоест не. Но съм играл в „Йеронимо“ дузина пъти. Моля да ме извиниш, трябваше да кажа „Испанска трагедия“, но винаги я наричаме „Йеронимо“.

— Знам.

— Разбира се. Само че винаги ми е било изключително приятно — „Йеронимо“ е толкова изтънчена, толкова силно въздействаща, че изобщо не виждам как би изгубила сила.

— Да, да, призраци, мъст и горкичкият смахнат Йеронимо, откачил от мъка — казва безгрижно Марлоу — и всичко това промито с блудкава доза Сенека.

— А също ужас и жал — казва Уил, мислейки: Марлоу завижда. Излиза, че боговете също имат мазоли. Но не, от първата си среща с Марлоу — а сега като добави и нелепия, зловещ на вид Кид — никога не е чувствал богоподобно присъствие. Върху листа, в думите, в промеждутъците между думите, там е различно. — И публиката е прикована — абсолютно прикована.

— Ти си много добър — отвръща Кид, крайно резервирано. — Признавам, щом веднъж пиесата е написана, малко ме интересува съдбата й.

— Като мъдър родител — казва Марлоу — прати детето да скита по света с ритник и шест пенса и го посрещни топло, ако се завърне забогатяло.

Кид гледа Марлоу по гладнишки, злочесто бдителен начин, сякаш очаква някаква дума, която така и не излиза.

— Театърът е място, на което човек да опита талантите си — казва той, поглеждайки неохотно обратно към Уил. — А не място, на което се задържаш вечно.

— Но ти ще пишеш още за сцената? — отвръща Уил, хвърляйки бегъл поглед на Хенслоу, и си мисли: „Освен това защо тук?“.

— Е, от какво те е страх, Том, че пак няма да угодиш? — казва Марлоу, а погледът му подигравателно се плъзва към Уил. — Прави се на скромен. Като момиче, което е предало девствеността си, но още иска да си играе на закачлива девица. Какво стана с твоя хитър датчанин, с твоя Хамлет на Саксон Граматик[9]? Вече трябва да е готов? Много хубава трагедия, Уил. Том ми прочете първото действие и стоях буден, ах, минути наред. — Той стисва кокалестото рамо на Кид, приближавайки лицето му. По-скоро е вълк, отколкото котенце, тоя Кит, мисли си Уил. — Боже! Няма ли да ме цапардосаш, Том? Няма ли да ми кажеш да се разкарам?

— Щях да съм доволен, ако с теб си приказвахме по съвсем други въпроси — процежда Кид през стиснатите си устни с поглед към Уил в желанието си да го накара да изчезне. — По въпроса за моя господар Съсекс?

— О, за него ли. Казах ти, ще видя какво мога да направя. Не бива да пришпорваш важните особи, приятелю. Ако ти трябват пари, продай пиесата си.

— Не е толкова просто…

Може и да е пешка, но Уил знае кога да се изпари. Намира незаето канапе пред един леко открехнат прозорец и сяда, опитвайки да усмири алкохола в себе си. Навън, съвсем отделно, е хладен, отегчителен следобед. Чуди се дали трябва да се страхува от него. Мисли за Марлоу и Кид, за дребните им заяждания и жилеща завист, сякаш са оси. „Ако аз можех да пиша, както пишат те, мисли си той, щях да се вдигна и да изрева, без да ме е страх от нищо.“ Би искал да живееш в състояние на отплата…

— Хубаво местенце — казва Марлоу, сядайки до него, и изважда лула и тютюн. — „Не тук — ще викнат — не пий дим тук“, сякаш онанирам или правя нещо още по-лошо. Имам и втора лула, ако искаш — не? Пфу, освен това не си и никакъв пияч. Трябват ти някакви пороци, човече.

— За какво?

Марлоу се разсмива, после се заема с взискателната задача да запали лулата. Щом успява, алчно всмуква, повечето хора пухтят, премалели.

— Ти пишеш, нали? Или поне се опитваш, Наш ми каза. Добре тогава. Намери си някакви пороци, за да натрупаш опит.

— Защо писането трябва да е от личен опит? Ти Тамерлан ли си?

Усмивката на Марлоу посърва до стиснати зъби около мундщука на лулата.

— Не. Но нямаше да мога да го опиша, без да съм си аз.

Уил се чувства малък, леко ядосан, извънредно жив. Иска да изложи грамадни аргументи срещу тази арогантност, но се опасява, че армията му е само от кухи доспехи и жакет, натъпкани със слама.

— Човек може да пише извън себе си, несъмнено.

Думите му излизат колебливо, въздържано, макар да смята, че говори разпалено.

Марлоу го оглежда критично и подозрително.

— Не мога да твърдя за никой човек. Не вярвам в такова нещо човек, ако имаш предвид някакъв събирателен образ или как беше онзи от страховитата, лицемерно благочестива пиеса? Обикновеният човек. Простосмъртният, безличното множество. Ъх! Аз вярвам само в изключителния човек. Животът е прекалено кратък, за да отчитаме разликата между пшеничните зърна. Не включвам теб. У теб има нещо, макар че не мога да кажа какво. — Марлоу слага ръка върху бедрото на Уил. — Е, кой е Уил, накъде е тръгнал? Дошъл си от провинцията, това го знам. Там ли си прикован? Там ли ти е мястото? Имаш ли намерение да се върнеш обратно, след като си спестил петдесет лири от роли на втори конник в няколко безлични представления, после да спретнеш нова плевня и да живееш доволно до края на дните си?

Уил внезапно дръпва крака си. Раздразнен е и разтревожен от леката си ерекция, макар че като се гледа отстрани, се чувства и очарован. Защото от толкова близо вижда, че Марлоу не е толкова красив, колкото изглежда, сякаш се е оказал някак по-недодялан, по-тлъст. Не ми е по вкуса, започва мисълта, преди Уил, потресен, да я улови. Какъв вкус? Висенето с Марлоу насила те захранва с такива въпроси, докато не ти се доповръща.

— И аз си имам амбиции като всички други — казва Уил.

— Ако имаш амбиции, тогава не си като всички други. Зърно, плява. Мислят, че да си роден човешко същество на тази земя, означава просто да си изтеглил жребий на смъртен. И ако в това има нещо повече, тогава свещеникът или светото писание ще го уредят за простосмъртния и в такъв случай може да си продължи нататък с очи в земята и никога да не ги вдигне, докато гробът не се затвори върху него, никога няма да погледне нагоре, за да попита, да постави под въпрос, да настоява. Затова сме наполовина това, което можеше да бъдем. Е, към кое се стремиш? Към плевнята? Към брак с дъщерята на богат градски съветник?

— Аз съм женен.

Казано незабавно и високо, сякаш да го оповести, както човек би казал „Аз съм цар“. Въпреки че защо толкова високо, ако тронът е в безопасност?

— Наистина? Е, смея да кажа, че се случва. Но сега си свободен. А, да, сега разбирам.

— Не разбираш. Изобщо не схващаш.

Марлоу избълва кръгче дим и му се наслаждава.

— Не ме харесваш, нали?

— Винаги ли трябва да е така? Не можем ли да се разпрострем върху огромната необятност на ума, без да се връщаме към онази плоска пътечка и ти в края й?

Марлоу се ухилва: изглежда възхитен.

— Но аз наистина разбирам, Уил. Ах, нищо не ми харесва повече от това да съм обект на прибързано заключение. Какъв е баща ти? Човек с честен занаят, предполагам. Мислиш си, че се подигравам: познавам. Побързай към Кентърбъри, Уил, дом на маскарада и лъжесвещеничеството, и попитай за майстор Марлоу, обущаря. Изряден, набожен човек, с добро име, освен когато си глътне повечко и предизвика своя чирак на юмручен бой в двора. Съблечен. С косматия си корем, който се клати като цицките на бременна свиня. — Лулата на Марлоу не може да се изпразни, той решава проблема, като сръчно я блъсва в стената. — Но свещеният, благословен Кентърбъри има поне добро училище. И оттам моята случайна стипендия ме отведе в Кеймбридж, далеч от перспективата да стана чирак на стареца. — Кит се приземи като котка, с вирната опашка и драсна надалеч. — Ти мразиш хората, които говорят за себе си в трето лице, колкото и аз, сигурен съм. Защо да го правя? Защо правя повечето неща? Същото като да пробваш обувка. Да провериш как я усещаш. Помня баща ми на колене, обува ботуш на сина на някакъв дребен лорд. Бог знае кога хлапето за последно си е сменяло чорапите. Честта, няма как, честта. Честта да пълзиш в зловоние. — Изведнъж Кит добива вид на изгубен, като ученик, изпитван свръх познанията му. — Откъде си ти? От Стратфорд? Същото ли е?

Уил кимва.

— С изключение на катедралата.

— О, представям си я, много често. — Марлоу меко скърца, свивайки ходила върху кушетката пред прозореца: пръстите му леко се отпускат върху крака на Уил. Този път Уил не се мръдва, донякъде, защото не иска да дава на Марлоу нищо, върху което да интерпретира. — Гледам я как лумва, преди благите пламъци да се разпространят из останалата част на града. Огънят поглъща къщите една по една. Естествено, запазваш едно-две места, нали? Но в реалността трябва да го напуснеш. Щом веднъж се освободиш, можеш да се създадеш наново.

Уил се отмества под погледа му.

— Ако искаш.

— Не, няма избор. — Сега Марлоу говори с приятна прецизност: чувстваш, че или ангел, или дявол би говорил така. — Да ти кажа ли какъв е единственият истински дълг на човека? Да създаде себе си. Работата, както е свършена от всемогъщия, е нескопосана. И деца ли имаш там? Боже! Е, толкова по-добре, в известен смисъл. Ти си опростен. Направил си души за Божието царство, бил си плодовит и си се множил, това би трябвало да удовлетворява и библейския ти пуритан, и стария ти католик. Много ги има такива в Стратфорд, обзалагам се. Здраво са привързани. Това са старите ни навици, скъпоценни на сърцето ни. Няма значение, че шайка свещеници са го натрапили на предците ни, преглътни го, иначе ще те изгорят. Намери си някакви пороци, Уил, живей.

— Сега ти звучиш като злодей от пиеса.

— Такъв съм. Имам приятел или имах, наскоро го погребаха — умря от френската шарка[10] и отгоре на това затънал в пиянство. Беше ходил в Италия, Фландрия, къде ли не. Поддържаше списък на леглата, в които беше лягал — имаше си принципи, разбираш ли, стана му правило никога да не се съвкупява, опрян на стена. Числото беше седемстотин и едно. Седемстотин и едно сношения. Това излишно едно придава правдоподобност, нали? Нямах причини да се съмнявам в него. Когато носът му почна да се разпада и настъпи слепотата, той дори почна да съжалява. Когато го сложиха в ковчега, трупът му беше толкова сгърчен, че трябваше да го усучат с ремъци, за да затворят капака. И знаеш ли какво? Въпреки това му завиждам.

— Но всъщност не му завиждаш — чува се да казва Уил. — Нещо у теб ти нашепва, че трябва да се чувстваш така, защото придава цвят на живота, но в действителност не го вярваш. По-скоро вечно би живял удобно като охлюв, без никога да видиш падащите звезди по небето и дълбоко в сърцето си всички биха живели така.

— Да не ме наричаш лъжец, господин Уилям?

— Не, наричам те изобретател.

Странно: може да си представи как се бие с Марлоу така, както не може да си представи да се бие с никой друг. Освен с баща си, разбира се.

— Я виж ти, това е друго — усмихва се ангелски Марлоу. — Ние сме всичкото това, Уил, най-доброто от себе си. Говориш за фантазия, затова я имаме, за да бъдем принцове във въображението си. Сега приложи дарбата си, моля те. Представи си, че можеше да се върнеш, само веднъж и да се видиш на… колко? На петнайсет, шестнайсет? Не да се рееш втренчен като някой фантом върху по-младото си аз, не — можеш да разговаряш с него. Да го заведеш, ти, до пивницата на кана бира и хубав задълбочен разговор помежду ви. Само вие двамата. Ще го направиш ли? И какво ще кажеш на този млад Уил?

Очите на Марлоу искрят. Уил се откъсва от тях, поглежда през решетката на прозореца към улицата и в неловкото си положение се опитва да извади себе си навън, обикновено се получава. Мускулеста жена с арселе и огромни провиснали гърди като дисаги крещи на мъж с куче без намордник, заплашвайки със съд или с месестия си юмрук. Няколко момчета се смеят и я замерват с кал. Просяк седи на прага с глава, опряна отстрани на касата, лицето му е противно и мъртвешко. Следобедът е неизменен и не обещава нищо хубаво.

— Е, аз да ти призная какво ще кажа на младия Кит, искаш ли? — обажда се Марлоу. — Или какво ще му направя. — Облещва очи, разсмива се така, сякаш камъни громолят в кофа.

О, аз бях миловиден младеж и в края на краищата, кой по-добре ще ти достави наслада, защото знаеш точно кое върви? Е, хайде де, хайде.

— Любопитно. Когато се стремиш към тези последици, нямам против, защото знам, че скоро ще дойде нещо, което си заслужава, след като надутото многословие се е пукнало.

Марлоу нежно казва:

— Отговори на проклетия въпрос, Уил.

— Не съм длъжен — поклаща глава Уил. — Ако щяхме да ставаме приятели, можеше да отговоря.

Марлоу провесва крака надолу.

— Няма да се разсърдя, Уил. Имам нужда от още пиене и не те намирам по-досаден от всеки друг. Прав си всъщност. Кое ще е следващото, което ще напиша, как мислиш? Велика трагедия за душата с възвишени цели — или може би ще пиша за Уил? Трагедията на човека, който не можа да вземе решение.

„Това аз ли съм?“ — мисли си Уил, докато напуска кръчмата; е, показателен въпрос. При допира с чистия въздух той отново се чувства пиян от главата до петите, клатушка се и за първи път от пристигането си в Лондон се изгубва. Хващат го в клопка тесни улички и проходи. Злостни мънички вихрушки се надигат от ъглите си и запращат нагоре трошливи сухи листа. Всички листа в Лондон, забелязал е той, независимо от сезона, са като есенни. Ръцете й са с топъл цвят като кафява черупка на яйце. Уил знае къде е тя в къщата по всяко време, без да търси или да се ослушва. Фантазията. Чува го отново в странния, рязък, дрезгав глас на Марлоу Най-красивата дума. Внезапно Темза проблясва в основата на хлъзгави стъпала и той разбира къде се е озовал. Студени цветове прииждат и отлитат в небето. Вечерта очаква да бъде запълнена. Трябва да отиде и да види Гилбърт. Мисли за това решително и оживено: харесва му мисълта да види брат си; когато ходи, срещите са приятни, макар че винаги тръгва натам с неохота. В мислите му Марлоу го пита защо… или по-скоро се усмихва и не се налага да пита.

„Идвайки си у дома от войните, мислеше си Бен, би трябвало да чувствам по-силно — ами, би трябвало да чувствам по-силно, че се връщам у дома след войните.“

Не непременно триумф. Мъничко бурни овации може би, да бъдеш посрещнат с отегчено пренебрежение, облекчаване на куция крак. Или щом съзря ивицата родна земя, радост обзе сърцето му, потушена с огорчен поглед към незначителността на света в състояние на мир.

Вместо това — тази полупрокрадваща се нищожност. „Спокойно можех, мислеше си той, да съм извършил и престъпление и да съм отишъл в затвора заради него, а после да са ме пуснали.“ Тъмничарят издърпва ръждясалите, стържещи лостове, лъч светлина пада върху камъка и ти пристъпваш навън, примижавайки, полувъзторгнат, полуужасен.

Поне би чувствал нещо.

Свалиха го на брега при Дийл след грубо спречкване. Моряците кръвнишки поглеждаха и плюеха, докато той и другарите му с мъка се придвижваха надолу по подвижното мостче. Всички мореплаватели, като вървим от собственика на кораба надолу, мразеха да превозват войници, които са кавгаджии, въшливи и проядени от болест. Можеше да си осигуриш сравнително спокоен превоз само чрез подкуп, а Бен нямаше пари. Това, което капитанът му остави, след като обра каймака на възнаграждението му, отиде за барут и сачми, крехко свинско, вмирисани одеяла, още подкупи.

В замъка писар с тлъсто, кръгло, безизразно лице добави името му с правописна грешка.

— Джонсън без „х“ — каза му Бен.

— Мускет, манерка, колан — каза писарят, вдигайки рамене. — Някакви сачми?

— Не, изстрелях ги всичките по испанците, враговете на нашата кралица, докато ти спокойно си правеше списъците — язвително отвърна Бен. — Това, което виждам там долу, грейка за крака с въглища ли е?

— Да си бъдеш в енорията до вторник по изгрев, иначе ще те оковат във вериги — каза писарят, потупвайки пропуска. — И твоето „х“ няма да има никакво значение там.

Бен се засмя: не е зле; и изобщо нямаше предвид военната бомбастичност. Кой можеше да обвини писаря, че извлича най-доброто от хубавата си служба в края на краищата? Не и Бен. Когато ротата му намери онази изоставена ферма, не я ли превърнаха в дворец насред вилнеещата холандска зима с високо струпани огньове и сирена, изровени от ямата, която собствениците са мислели за сигурно скривалище? Патици на шиш. А когато огньовете стихнаха и нямаше повече дърва, използваха няколко лутерански библии.

Което се превърна в подигравка към онова, за което се сражаваха, определено. Но това беше едно от първите неща, които научаваш като войник — че не се бориш за нищо. Имаше триумфални арки и гирлянди, когато първите войски дойдоха в подкрепа на холандците, в деня на Сидни, но сега съюзниците сърдечно се отвращаваха едни от други и всички се отвращаваха от войната. А освен това човек имаше нужда от огън, когато наоколо се навъртаха вълци. Нощем можеше да видиш жълтите им очи точно оттатък бивака. Вълци в процъфтяващата, изрядно подредена Холандия. Но те караха да се чувстваш, като че ли ти си натрапникът. След като си заминеше, отново щяха да си върнат земята.

Долу, из вмирисаните на риба слизести улички на Дийл той се огледа сред търговците, снабдяващи корабите и магазинчетата за евтини дрехи за място, на което биха купили бижута, по-специално пръстена, който беше свалил от повален в една канавка труп по време на похода към Флашинг[11]. Не му харесваше, че го прави, но знаеше, че ще му трябват пари, а трупът нямаше нищо против. Мъртвите, беше открил Бен през тези двайсет месеца, бяха най-хрисимите хора на света. Живите можеха да научат много от тях. Накрая, след много обиди към пияното войнство — които го раздразниха, защото не беше пиян, въпреки че възнамеряваше да се напие — откри един въжар, който му даде два шилинга за пръстена. Въжарят беше пиян. Мъртъв или пиян — ето какво изваждаше на бял свят най-доброто у хората, смяташе Бен.

Яде хляб и месо, колкото за цяла седмица, в една кръчма, напълни мех с вино и се запъти пеша към Лондон. Пристигна две нощи по-късно, олюлявайки се, с кръв в ботушите: вразумен, макар и още способен да се надсмива над себе си, че толкова бързо се е превърнал във войника самохвалко. На поход имаше много повече приклякващи, отколкото маршируващи.

— Върна се — каза пастрокът му.

Беше късно, когато Бен влезе в старата къща на „Хартшорн Лейн“. Горяха една-две свещи. Старецът седеше с калаена чиния на коляното, загледан в огъня. Може и да не беше мърдал, откакто Бен отплава. Само с една разлика: в краката му лежеше куче. То се озъби на Бен, после престана — вероятно усещайки човек, който е бил сред мъртъвци. Когато си виждал как мозъкът изтича през ушите на човек, докато той още гледа към небето, не те впечатляват особено зъбите на мрънкащо псе.

Появи се майка му. Ахна, но бързо се овладя: само Бен можеше да види сълзите в очите й, докато го прегръщаше. Това, вероятно, се доближаваше до завръщане у дома от войните. Бен не очакваше да продължи много. Прегърна я.

— Липсваше ми — каза тя; и покорно: — Липсваше ни.

— Виждам, да. Толкова много, че сте взели куче да ме замести.

Майка му поклати глава и го погали по рамото. Без някога да е била безгрижна жена, тя беше станала непоклатима като статуя на светец. Пастрокът му се размърда.

— Това куче е пазач. Имаме нужда от такова. Единственият мъж в къщата.

— Шега, шега! — А очевидно тук нямаше място за такива. Трябваше да го запомни. Мрачният, бичуващ смях ги беше държал живи сред мушиците и калта, отделните схватки и умирането в омразните войни оттатък морето. — Мога ли да остана тук?

Мислейки: не мога да остана тук.

— Какъв въпрос. Ти си мой син. Това е твоят дом.

Две различни твърдения, помисли си Бен. След като живя под вдигнатите платна ден за ден, думите бяха станали още повече като живи същества за него. При Берген от Зоом беше рецитирал цяла книга от Вергилий, за да отвлече ума си от трясъка на артилерията. Беше успокояващо да установи, че паметта му е непокътната. Горе-долу тогава обаче започна да се чуди дали не е страхливец. Спомняйки си учителя Камдън и научния му метод, реши да подложи въпроса на изпитание.

— И така, определих предизвикателството. Единоборство пред очите и на двата лагера, срещу водача на врага — разказа Бен на пастрока си няколко дни по-късно в любимата кръчма на стареца.

Същата полирана халба, но столът беше минал по-близо до огъня. Величие.

— С мечове?

Не, с тиганчета. Засега бяха минали без омраза един към друг. Само с няколко изръмжавания като кучето. Не можеше да продължи дълго.

— Да, с мечове. Като на дуел. Победителят взима плячката от победения, бронята и оръжията, истинска омировска схватка.

Не че беше се сдобивал с някаква броня.

Пастрокът му си сръбна от бирата. Изглеждаше объркан.

— Защо?

— Защото… — На Бен му се прииска да е с някого, който не се налагаше да разпитва. Искаше половината човечество да не се състои от глупаци и да не е орисан вечно да бъде в компанията им. — Защото там всичко беше голяма бъркотия, борба без лица, взривове в тъмното. Но аз бях истински и той беше истински, така че беше истинско… — Странно, сега не можеше да си спомни лицето на испанеца, въпреки че беше отметнал назад забралото си и в един момент, докато се млатеха един друг, Бен се приближи достатъчно, че да помирише дъха му. Спомняше си възгласите, как полузамръзналата земя под краката им се трошеше като бисквита, лентите по бричовете на испанеца, но не и лицето му. Помнеше и че не се страхуваше, в което беше смисълът.

— Победи ли?

— Ами, сега съм тук, нали?

Той поръча на пастрока си още едно питие като жест, че не се е обидил, и смени темата. Но мислите на стареца още бяха там — като мътно зимно слънце, пъплещо над хоризонта.

— Значи си го убил?

— Такова нещо е войната.

Беше го убил, нали? Това беше най-смътната част. Испанецът падна, от гърлото му течеше кръв и секундантите му бързо дойдоха, за да запушат раната, да го отнесат в лагера си, а Бен се обърна, за да приеме одобрителните викове на своите другари и самият той едва не се свлече от изтощение и прималяване, защото кръвта бликаше от ръката му. След това го превързаха, изплащаха залаганията — поне половината от неговия взвод се бяха хванали на бас, че няма да победи, разбра той — а после буря с проливен дъжд, което накара и двата лагера спешно да се вдигнат и да се преместят на по-високи места. Някъде там Бен си спомняше, че беше все по-болен и по-болен. Някъде там си спомни и как усещането за трошащата се кост под напора на меча му остана в неговата ръка като хронично потръпване: нещо, значително превъзхождащо онази дребнава, подобна на кихавица тръпка на похотта. Той се навъси. Беше история, някак не съвсем добре оформена в паметта му. Щеше да се наложи да я подкастри.

— Е, това вече е минало — каза най-после пастрокът му. Остави празната си халба с леко ободряващ тропот. Колкото повече остаряваше или вероятно Бен го забелязваше по-остро, толкова по-често изпълваше живота си с подобни печално съответстващи дребни въздаяния. Старецът разпери ръце към огъня и каза: — Ах! Подухва хлад, бррр, студено е.

Изглежда, те го удовлетворяваха, там, където преди животът го караше да се цупи. Бен не знаеше кое предпочита. Но като се замислеше, всъщност знаеше.

— Не си спечелил пари от това, предполагам? От войниклъка?

— Никакви. Но видях малко чужди земи, хора и обичаи, големия широк свят… — Той се предаде. — Не, не спечелих пари.

— Хм. Е, знаеш, че развали чиракуването си. Но понеже си бил притиснат… Ще говоря с майстора на гилда по въпроса. В момента съм в доста добри отношения с него, знаеш. — Сдържано високомерният му говор се изостри, стана насечен. — А не би искал да си бреме за майка си.

Не, не искаше. Затова на следващата седмица пак се захвана със зидане на тухли при пастрока си. Беше отвратително, ужасяващо — колко бързо си възвърна старите умения. Омразните му инструменти го бяха чакали.

Още имаше намерение да стане най-начетеният човек в Англия. Замисли се по въпроса и за това, как животът се изметна, за изненадите в него и за неизбежностите. Мислеше за горкия глух Никъл. И си даде пет години. Щеше да види къде ще е тогава. Ако още зидаше тухли, значи, щеше да предприеме нещо римско и окончателно, както Никъл беше казал, че ще направи.

Не в някакъв нездрав дух. А в духа на човек, който е погледнал живота и е използвал ума си. Дух, който не е даден на всеки. По-голямата част от човечеството беше като пастрока му. Кокошки в кокошарник, кълвящи все едни и същи дребни удоволствия ден след ден, без да познават нещо по-добро. Видя го в театрите. Отначало нямаше намерение да ходи. Мислеше, че след онзи кървав карнавал на безумието пиесата ще е нищожна имитация. Но когато отиде да изпробва предположението си, всичко се промени. Само минути след като навлезе в серията съчинени чудеса, разбра прекрасно.

Защото тук, а не там навън, съществуваше формата. Тук можеше да наложиш някакъв ред. И не беше лъжа, защото редът беше зад тромавото меле на живота и умът, обученият ум, можеше да го открие, да го схване, да го потопи в езика, да го преподава и учи. Ако му се дадеше правилната пиеса, разбира се — той си оставаше взискателен критик на драматургията, след като отшумя първоначалният, изтерзан от жажда, безогледен възторг. Всяка пиеса си беше съвсем наред, но тя трябваше да се възползва от шанса да застане до съвършената пиеса, която Бен виждаше като поривисто запратена, дразнеща сянка в стената на ума си. Някой трябваше да я напише някой ден — иначе каква възможност би била изпусната! Гледай ги само как се тъпчат вътре, проточвайки вратове, напрягайки се да чуят, ако не да слушат. Само боят с мечки и обесването привличаха по-многобройна тълпа.

Три действащи театъра — „Театърът“, „Завесата“ и „Розата“ — но нямаше недостиг на публика. Нито, уви, на глупост. Бен нямаше предвид само маймуноподобните, зяпащи правостоящи в партера. Уважаемият лорд на балкона често беше също толкова нечувствителен към качеството на храната. Която за Бен въпреки всичко си оставаше вбесяваща смесица: едновременно я обожаваше и ненавиждаше. Беше виждал твърде много от сладникавото несъвършенство в чужбина, за да го толерира тук на сцената, където човек имаше контрол, където можеше да се даде пример с равновесието, добрия вкус, реда. Въпреки това тъпаците от всички съсловия ръкопляскаха на неправилните места и не използваха мозъците си. Дори и при Марлоу; и макар че Марлоу беше император, когато Бен замина, връщайки се, го завари само крал. Плодородната територия на драмата беше оспорвана. „Това е хубаво“, помисли си Бен. Но с времето щеше да възникне нужда от някакъв арбитър на вкуса, за да сложи в ред тези блъскащи се претенденти. За да наложи правилата, ако щете.

— Ах, но кой ще го направи? Човек трябва да притежава огромен авторитет — каза учителят Камдън.

Бен беше събрал смелост, изтупа от себе си тухления прахоляк и се отби при него в Уестминстърското училище. Очакваше гледката на залата, мириса на плочите и печката, на горещото, новоизпечено знание да го рани с ножа на онова, което би могло да бъде. Нож, не по-остър… Но усети нещо. Бодване. Той скоростно трупаше тлъстини — явно в повече от едно отношение. Е, дебелата кожа също беше добра.

— Авторитет, точно така. Което ти го дава ученето. Затова ученикът се вслушва в учителя. Освен това, милостиви господине, помня, че самият вие казахте, че нашият английски още е твърде суров за изискана литература.

— Аз ли съм го казал? Малко арогантно от моя страна. Не знам, Бенджамин: можем ли да заградим Парнас? Тези пиеси израстват, както се трупат, мисля, процъфтяват под слънцето на общото одобрение. Биха ли процъфтявали под стъклен похлупак? Отново не знам. — Усмивка. — Колкото повече остарявам, толкова по-несигурен съм как стоят нещата.

Бен смяташе точно обратното, но задържа езика си зад зъбите. Още благоговееше пред учителя Камдън, макар да чувстваше, малко коварно, че той бе живял твърде лесно тук горе, със своите книги, по монашески. Освен това господин Камдън притежаваше вродена скромност и стеснителност. Бен благоговееше и пред тези качества, но усещаше, че не са свойствени за него, не повече от подлагането на гладна диета и целомъдрие. Трябваше да живееш според това, което ти подхожда.

А театърът — да, дайте на Бен съдийски трон и той би говорил от висотата на своя престол, би казал на света какво е сбърканото в театъра и как може да се подобри. Марлоу беше великолепен. Марлоу си имаше недостатъци. Както и този нов крал или може би претендент, Уилям Шекспир.

— Кой е той? Играч. Просто един играч. — Никъл си беше заминал, но още имаше няколко познати лица сред младите, страдащи от театралната болест, които се събираха в пивницата отстрани на театъра и на алеята за кегелбан. — Сега е с групата на лорд Странг, предполагам. „Хари Шести“ е негова, да, и „Опърничавата“, и „Гърбавият“. За тези знам със сигурност. Може да има пръст и в други.

— Играч? Необразован човек? Откога е играч?

Но неговият познат — дебеловрат чирак на писар с полусподавен магарешки глас — нямаше какво повече да му каже. Бен подозираше, че той никога не го е харесвал, понеже веднъж поправи граматическите му грешки пред неговите другари. Е, един писар би трябвало да знае по-добре. Уви, негодувание срещаше участта на реформатора. А Бен просто беше опитал да го усъвършенства.

Що се отнася до това да научи повече за господин Шекспир, Бен откри, че не е лека задача. Разпитвайки наоколо, беше дочул: Шекспир, да, играч. Може да си го гледал някъде. В неговия „Хари Шести“, мисля. Не, май не. В комични пиеси. Не, в трагични роли. Той е от провинцията, така чух. Син на касапин. Не, на чиновник в кантора. Не, на разсилен в училище. Много млад. По-млад от Марлоу. Не, на трийсет и няколко… Бен дори попадна в една пивница на тип, който ломотеше, потръпваше и се блещеше и срещу цената на една пинта най-после сподели легендарната истина, която знаеше: че Шекспир всъщност изобщо не бил писач на пиеси, а онези, на които се подписвал с името си, били донасяни в театъра нощем, увити и пристегнати в коприна с благородническа коронка на печата. После типът се катурна на една страна.

О, разбира се, че беше съвсем истински, но определено се изплъзваше. Дори след като Бен го видя и му се възхити в едно представление, помнеше, че наистина му се възхити и в други неща — естествено присъствие, сдържано — въпреки това после откри, че не може да възстанови добре чертите му в паметта си. В тази приятна външност имаше нещо неопределимо. И когато висеше и чакаше с другите почитатели на представлението пред „Завесата“, за да гледа как актьорите си тръгват, пак откри, че Шекспир е минал покрай него, преди да осъзнае кой е — и дори тогава му се наложи да погледне отново към стройната фигура с изправени рамене, която самотно си проправяше път надолу по улицата, за да е сигурен: да, това е той. Сякаш Шекспир беше едно от онези мънички мехурчета по повърхността на окото, върху които трябваше да се концентрираш, за да ги доловиш. Те винаги присъстваха: част от теб.

Бен почти хукна след него онзи първи път. Без да е сигурен за какво, освен, за да каже: „Господин Шекспир, вие успяхте. У вас чувам истинската нотка на поезията. И за разлика от Марлоу, това е поезия, която може да излезе от устата на простосмъртните, твърде простосмъртните, а не героите, едва ли не изковани от месинг. Успяхте и само ако…“ — е, вероятно не би било уместно точно тук, на улицата, да добави, че има нужда мъничко да окастри пищността на езика си, да слага намордник на своето блуждаещо въображение, да не би бурно да се развихри. Не, предимно искаше да му стисне ръката и да се обяви за негов поклонник. Дори намери в него източник на вдъхновение. Особено след като един от неопровержимите факти за този нов писач на пиеси и любимец на публиката — да, той успяваше да прикове вниманието и на заплесите, и на съсредоточените — беше, че не идва от университет. По-късно Бен даже безмълвно вдигна наздравица за силата на този факт, когато остана сам и спомените на надежда и загуба го навестиха и като паяци в тъмница се скупчиха върху настроението му и породиха желание да пийне. А и вероятно имаше следа от въпроса: каквото той може да прави, не мога ли да го правя и аз? „Но не допускай това, няма място за него“, когато трябваше да става рано сутринта, за да зида стена в Лад Лейн.

„Ще се запозная с него обаче“, обеща си той. Беше едно от онези неща, които животът просто съдържаше: щеше да се случи, да съчетае съдбата и волята. За разлика от следващия му ход, който нямаше нужда да прави; беше просто резултат от поредица решения. Избра да се ожени.

[1] „A New Way to Pay the Old Debts“ — пиеса, чийто автор е Филип Масинджър (1583–1640 г.), отпечатана през 1633 г. Вероятно, както много други, по-рано е съществувала като анонимен текст, плод на колективно творчество. — Б.пр. ↑

[2] Марлоу, Кристофър. „Тамерлан Велики“, част I, 1.2. Превод Евгения Панчева. — Б.пр. ↑

[3] Уилям Сомърс (?-1560 г.) — най-известният шут на английския крал Хенри Осми. — Б.пр. ↑

[4] Марлоу, Кристофър. „Тамерлан Велики“, част I, 1.2. Превод Евгения Панчева. — Б.пр. ↑

[5] Томас Наш (1567-ок. 1601 г.) — смятан за най-великия памфлетист от Елизабетинската епоха; драматург, поет и сатирик. — Б.пр. ↑

[6] Scribillare (от среднов. лат.), умалит от лат. scribere — „пиша“. — Б.пр. ↑

[7] Джеймс Бърбидж (1530–1597 г.) — английски актьор, театрален импресарио, дърводелец, построил „Театъра“ — първата постоянна сграда за изнасяне на представления. — Б.пр. ↑

[8] Kit (англ.) — котенце. — Б.пр. ↑

[9] Saxo Grammaticus (1140–1216 г.) — датски летописец, написал шестнайсеттомната хроника „Деяния на даните“. Един от мотивите в нея е използван при създаването на трагедията „Хамлет“. — Б.пр. ↑

[10] Така са наричали болестта сифилис заради предполагаемия й произход. — Б.пр. ↑

[11] Английското име на Флисинген — пристанищен град в Югозападна Холандия. — Б.пр. ↑

8
Окървавеният брат[1] (1591–1592 г.)

Проклетият Марлоу.

Той отново изчезва от живота на Уил, но все се появява в мислите му, където, да, не може да го определи. Обезпокоителен е: привлекателен, вероятно не толкова, колкото си мисли, но това никога не възпира вихър като него. Той е високомерен, безусловен, таи крайно презрение към новодошлите. (Уил нощем, преди да заспи, влиза в къщата на кентърбърийския обущар и знае къде е раклата с дрехите, къде се вие стълбата и може да види малкия Кит там, русата му глава, надвесена над книгата, може едва ли не да се пресегне и да го докосне.) Като Тамерлан в неговата колесница, той профучава покрай теб, тъп зубрач в собствения си прахоляк. Въпреки това имаш чувството, че профучава край себе си.

Уил му няма доверие, а иска да бъде като него: с онази сила да разтреперва и убеждава. Но не бива да мисли за това. Би трябвало да се захване да учи репликите си и да си изкарва хляба. Освен това знаеш, че Марлоу те мисли за глупак, мисли, че светът е пълен с глупаци и някак си това не те отвежда много далеч: то е тясна задънена уличка без река, която да се плиска от другата страна. Въпреки всичко Марлоу идва в мислите му — или по-скоро му се явява като усещане, както ядеше с ножа и майка му винаги клатеше глава към него, когато го облизваше по острието, за да обере соса — можеше да вкуси острието като опасно знание.

Вижда Марлоу следващия път на неочаквано място: в театъра, да го гледа. В „Битката при Алкасар“[2], нова пиеса. Уил, будувал цяла нощ, за да учи ролите си, пристъпва на сцената полуприпаднал, зашеметен и прегрял — в „Театъра“ е претъпкано със зрители под натежалото небе, а костюмът му — пищно украсена мантия, която го определя като мавър, макар че, слава богу, Абделмалек трябва да е със светла кожа: почернянето винаги му причинява обриви. Ще издържи представлението, винаги издържа, а и щом бликне движещата сила всеки от тях престава да играе сам и започват взаимен обмен — улавяш хубав свиреп поглед, застъпваш веднага след яростната реч на друг — тогава тъпото главоболие ще премине. Винаги минава. Уил винаги открива себе си, знае, че е на правилното място и че това е съвкупността от неговите потребности. А в деня, в който няма да е — ами, това ще е някой друг ден. Но засега има една остатъчна част от него, още в гримьорната, където момчето актьор се опитва да прикрие пъпките си с оловно белило, а младият Ричард Бърбидж, удивителният Бърбидж, всъщност подремва върху реквизитната ориенталска възглавничка, докато дойде ред на героя му да се яви. (Баща му е собственикът на театъра, да, но спокойствието въпреки това удивлява.) И част от Уил подушва публиката, преценявайки броя и размера на ложите, търсейки заядливците — едрите, дъвчещи дръвници, които се обзалагат помежду си, че могат да те уцелят със строшената черупка — малоумните типове, които е възможно да се протегнат и да те докоснат, за да видят дали си истински. Уил мрази да го докосват.

Там е и Марлоу. На едно от местата на балкона, където висят дребните благородници. Има някой с него. Уил зърва копринена брада, кръгла дантелена яка, макар че обикновено който и да е, изглежда полузадушен от Марлоу. Някой от височайшите му познати може би — дори Уолсингам? Макар да казват, че и пет пари не дава за изкуството: ако трябва да гледа някоя пиеса, със сигурност ще иде на дворцово представление и с това приключва. Освен ако не е тук, за да даде оценка за тази пиеса, тези актьори, дали няма опасност за държавата. Единствената опасност, която Уил вижда, е, че Марлоу ще забележи, че героят сякаш е излязъл от „Тамерлан“.

Към края на пиесата Уил вече е забравил за Марлоу. В нея има хубава поезия и той още я чувства по езика си — стимулиращ послевкус като джинджифила или горчицата. Представлението се хареса: Ричард Бърбидж, рухвайки обратно на възглавницата, захапва доволно ябълка и казва, че баща му също е доволен. Значи, свитъците с ролите, листовете с фабулата и подвързаната отпечатана пиеса внимателно ще бъдат прибрани в ковчежето на реквизитора и представлението отново ще се играе.

Уил не може да е като Бърбидж. След спектакъл нервите му са изопнати, пресипнал е и реалността го дразни. Такъв го намира Марлоу точно когато сваля мавърския си фес и разтърсва косата си.

— Уил, ти игра хубавичко. Бърбидж, имай предвид, беше огромният успех. Толкова естествено му се получава. Иска ми се да мога да пиша за него. Косата ти оредява отпред? Предполагам, че и на моята ще й се случи. Казват, че гъша мас и сяра помагат. Но причината е и в топлината, която отделя активният мозък и аз по-скоро това приемам.

— Какво искаш?

Долната устна на Марлоу излиза напред като на смъмрено момченце, точно като на Хамнет.

— Твоята компания, любов. Добре направи, че си тръгна от пиршеството на господин Хенслоу миналата седмица. Някои хора, онези, които се боят, че ще ги тикне в затвора за длъжници, почнаха да вдигат наздравици и да произнасят речи. О, ти, велики пазителю на Мелпомена, на Талия и така нататък, а гнусното старче гледа тъпо, затова добавяха: „музите на трагедията и комедията“, но не стана по-добре. Вероятно си е помислил, че имат предвид някои от курвите му. — Дъхът му е обложен с алкохол. — Виж, искам да избегна оня височайши тъпак, а той няма да се принизи да се върне дотук. Боже, едно задължение води до друго.

Сядат да вечерят заедно в доста мърлява гостилница близо до „Театъра“. Уил вече може да си позволи и по-добро място от това; но някакво вироглаво настроение го подтиква да я натрапи на завладяващия света Кит Марлоу. Но тази вироглавост му се връща тъпкано. На Марлоу всичко му харесва — от мазните копани до скрофулозната кръчмарка. Той има изтънчен вкус към долнопробното, скоро почва да си разменя лодкарски сквернословия с някакъв мънкащ и разноглед, който изяжда сиренето му с нащърбена кама.

— Не го провокирай — прошепва Уил, осъзнавайки прекалено късно, че това е най-лошото, което можеше да каже: дяволията моментално блясва в очите на Марлоу.

— Бихме могли да го манипулираме помежду си. Малко кръвопускане възбужда апетита, знаеш. О, забрави, че съм го казал. Какво има в този пай според теб? Котка или куче?

— Плъх. Месото е по-жилесто, виж!

Но не може съвсем да улови тона на Марлоу. Вероятно там е бедата.

— Гледай, Уил, това, което искам да знам, е следното. Какво имаше предвид, когато каза, че няма да станем приятели?

Стреснат, Уил отвръща:

— Не знам. Има ли значение?

— Това питам. — Рязък като учител; но има пот по линията на косата. Рисува нещо с пръст в локвичка разлято върху масата питие, нещо като бесилка. — Трябва да знам, че не си ме разбрал погрешно. А при теб е трудно да се разгадае. Никога не знам как да те сгащя. Подозирам, че си по-добър актьор от Алейн или Бърбидж или от когото и да е друг. Но не на сцената.

— Защо ти трябва да знаеш? — Тогава на Уил му просветва. Склонностите на Марлоу, за които се носи мълва: той дори сам намеква за тях, в края на краищата. — О! — Почти направо казва: „О, само това“. — Под приятели имах предвид приятели. Обикновени, приятели от Кентърбъри или Стратфорд, ако щеш. Имах предвид, че аз и ти винаги ще сме склонни към разногласия. Извън това аз… аз нямам мнение.

— Значи, разбираш. — Пламнал, Марлоу изтрива бесилото с ръкав. — Не че ми пука особено, господин Уилям, какво мислиш по тези въпроси. Но естествено, при тези закони можеш да ми направиш живота труден, ако си ме разбрал погрешно.

— Наистина ли мислиш, че бих го сторил? — казва Уил с умерено възмущение.

— Не. Но кой знае какво би направил човек, ако е заклещен между опасността и съвестта? Или между съвестта и изгодата. Знам за какво говоря. Изгаряме хора, защото са се обърнали към бог по погрешния начин. Изгаряме ги — или ги уверяваме, че ще горят на оня свят — и защото са пожелали плътта по погрешния начин. — Показна храброст, но не е глупак, сега държи гласа си снишен. — Би било любопитно, ако и двете неща се окажеха еднакво маловажни. О, нищо не казвам против любовта към жените. Сношавах се с жени цяла година. — От неговата уста прозвучава като войнишка кампания или чиракуване. — Беше много хубаво по свой си начин. Но и приличаше малко, не знам, на накиснат хляб. В края на краищата това е единственото плътско желание, което църквата ни позволява, а тя винаги ни ограничава до най-опитоменото от всички удоволствия. — Той внезапно се разсмива и прави знак за още пиене. — С тия брътвежи пак си окачам сам въжето. Ще престана. Да говорим за поезия.

— С радост — отвръща Уил, въпреки че тази радост е нещо хилаво, с посинели устни, едва способно да диша в завистта. — Пишеш ли нова пиеса?

— Играя си. Макиавелистка работа ми е на ума. Великолепен, дяволски заговор. Хипнотизира. Обаче част от мен вече не му вярва. Този Макиавели наглася развръзките си толкова прецизно, а кой от нас може да планира какво ще стане с него на следващата сутрин? — Кит поглежда навъсено към разногледия мъж. — Искаш да се надпиваме ли? Охо, тогава си намери майстора.

Уил го измъква оттам най-после. Разногледият повръща на задната уличка.

— Слабак — провиква се Марлоу. Залита и се разсмива, докато Уил го възпира. — Трябва да докопам прохода ти, Уил. Извинявай, извинявай. Страхотно ще си поприказваме. Не се бой, ще напиша за теб в завещанието си: Уил Шекспир не отстъпи пред моя отвратителен порок.

— Кажи ми, ако ще повръщаш — мрачно му напомня Уил. — И ми кажи още нещо — не може наистина да си в опасност, нали? Имам предвид заради нередовния ти живот…

— О, редовен е, повярвай ми, всяка шибана нощ и можеш да промениш реда на това изречение, без да навредиш на смисъла. Като стиховете на Кид всъщност. Знам какво имаш предвид, Уил, аз разполагам с приятели сред великите, не е ли така? Може би. Но кой казва, че тогава си в безопасност, а?

— Хубаво. Ти и без това обичаш опасностите, нали? Иначе за какво беше онази история в пивницата.

— Ще ти кажа за какво. Сам си търся опасности, защото ме е страх. През цялото време, да му се не види. Ако не се подлагам на изпитания, просто ще се скрия в някоя дупка.

— Защо?

Марлоу спира и още тежко облегнат върху ръката на Уил, завърта ръка с широк размах.

— Заради всичко това. — Уил подразбира града около тях, разгръщащата се безкрайна земя отвъд него, небето в нищото. Марлоу го пришпорва да вървят. — Трябва да спя. Можеш ли да ме заведеш вкъщи?

Вкъщи, за изненада на Уил, е в Нортън Фолгейт, привилегирована територия на разгулния Шордич. Предполагаше, че Кит живее на някое по-модерно място — още една корекция. В подножието на прояденото стълбище Марлоу спира с пръст на устата.

— С Кид — прошепва той или се опитва да прошепне: пиянството стопява потайността — делим една квартира. Не, не, божичко, не. Та той е една съсухрена мумия. Обаче искам да заспя, преди да е започнал да ми вади душата…

— Марлоу, това ти ли си? Кой е с теб? — Над парапета се мярва безцветното лице на Кид. Погледът му безучастно попада върху Уил. — О! Каза, че днес ще се срещнеш със секретаря на моя покровител, напълно сериозно се ангажира с това. Какво стана?

— Срещнах се, срещнах се, за бога. Гарантирах за теб, засипах го с увещания, бях твой абсолютен застъпник, така че можеш да си сигурен — заинтригувал си господаря. Сега искам да спя — казва Марлоу и тръгва, поклащайки се, нагоре, Уил държи ръката си на гърба му.

— Сигурен ли си? Нали не говори алкохолът?

— Няма нужда да си толкова щедър в благодарностите.

— Не, напротив, благодарен съм, но кога мога да посети господаря?

— Утре. Натам, Уил — само натам…

Марлоу се олюлява и се свлича, така че се налага Уил почти да го пренесе покрай Кид до спалнята му.

Вещ до професионализъм в тези неща, Уил знае, че той се преструва. Щом влизат вътре и затварят вратата, Марлоу изправя гръб, прозява се и тръгва през невероятна бъркотия дрехи, бутилки, обелки от плодове, книги — към неоправено легло.

— Том Кид си търси работа като секретар на някой благородник. Иска да го знаят като джентълмен, а не като някакъв си писач на пиеси. — Той изхлузва обувките си като малко момче, сурвайки пети по пода. — Подозирам, че ще кажеш: „Защо човек да не може да е и двете?“.

Вниманието на Уил е привлечено към масата, върху която има астролаб, принадлежности за писане, листове. Петната светлина чезнат: пропълзяват по страницата като обезпокоени паяци, а той се протяга и бързо зачита. Умът му с разбиране пробягва около куплетите звук и смисъл, подбира фрази, а после открива, че са се забили в него като остри скъпоценности. Не е сигурен колко време се е задържал там. Когато вдига поглед, Марлоу е по риза и се приближава към масата. Гърлото му прилича на дупка в жълтеникавокафяв пясък.

— Какво искаш, Уил?

На масата има кана с вода. Нехаен, Марлоу пие на жадни глътки, въпреки че в нея вероятно има жабуняк.

Уил премигва, потреперва, опитвайки отново да се съедини с реалността, сега безжалостна.

— Искам да съм теб, Кит — тихо казва той, сочейки листовете; и изглежда най-необработеното, най-силното нещо, което някога е казвал, като богохулство в страстта.

Марлоу лекичко се подсмихва и вдишва дълбоко.

— Тогава бъди мен. — Сякаш са се озовали пред изхода на лабиринт: тук, внезапна яснота. — Присъедини ме. Има достатъчно място вътре, нали така? — Той слага ръка върху гърдите на Уил, потупвайки го. — Сигурен съм, че няма да съм самотен. Но първо трябва да решиш, Уил. Трябва да избереш, сърце мое. — Прозявайки се с ластична като на котка уста, той пак се обръща към леглото. — Ти си тук, но и не си тук. Онази нова плевня още те зове, а? Трябва да изгориш плевнята. — Марлоу се просва да спи. Внушава любопитното впечатление, че още може да те вижда през замъглените си притворени клепачи. — Изгори плевнята, Уил.

Беше по-хубаво това лятно посещение. По-дълго, от една страна. Уил не беше тръгнал на турне. И през дълги отрязъци от време Ан дори успяваше да убеди себе си, че това изобщо не е посещение.

Седнала срещу него на вечеря, с децата, наредени пред чиниите си от двете му страни — и колко търпелив беше с тяхното плискане, цапане и придирчивите откази — Ан можеше да си помисли, че това негово присъствие не е изключение, а нещо обичайно: страница като още сто други в някоя книга. Но пък тя не разбираше книгите: постави си за задача всяка нощ да чете до Едмънд, но той все я изпреварваше. Не разбираше и собственото си заключение от нежното, любящо отношение на Уил това лято, че той се променя. Че го губи.

Губеше него или битката за него? Биеше се с кого или с какво? Въпреки това не усещаше чужди целувки по устните му, не виждаше отсъстващ поглед в замечтаванията му край огъня. Нездраво усещане, би казал Бартоломю. Тя сама си го каза, когато се събуди стресната сутринта и се загледа в лицето на съпруга си до нея — убедена, напълно убедена, че лицето му ще е по-различно: изящно, миловидно, обичливо може би, но не онова, което тя познаваше. Но не. В какво тогава?

В промеждутъците между думите, между редовете, които пишеше в спалнята им след вечеря, приведен и превит върху пътническия сандък вместо бюро. В дистанцията, която зейна веднъж, когато прекараха вечерта със Садлърови и Уил отвръщайки на жизнерадостния въпрос на Хамнет Садлър за пушенето на тютюн в Лондон — обясни, а после излезе извън пределите на отговора.

— Магазинът за тютюн не е само място, от което да си купиш, там могат да ти дадат и указания как да пушиш. Хвойновият огън винаги гори, така че можеш да вземеш машата и да си запалиш лула, да си опънеш краката и да размишляваш вероятно цял ден. Виждал съм мъже да излизат оттам вечер доста изцедени и опушени.

— Странно, защото много хора казват, че е отвратително — отвърна Хамнет Садлър с неговото лъчезарно любопитство. — А опиянява ли като алкохола?

— Лично аз не мога да кажа, защото вкусът на пушенето не ми допада, а езикът ми става на сгурия. Но от това, което съм чувал и наблюдавам, в тютюна донякъде има от всички видове пиянство, без изобщо да достигаш до някаква искреност или високомерие: тоест човек може да е напушен и мозъкът му да препуска така, сякаш е пил житна ракия. А има и мъничко малвазия[3] в него, което те прави дълбокомислен и хитър, кара те да си сложиш пръста на носа и да бръщолевиш: „знам какво говоря“; после и мъничко от пивкостта на мадейрата, от която човек поруменява като червена ябълка и става любвеобилен: „Ти, благородно сърце, казвал ли съм ти колко любим приятел си ми, нямам по-добър от теб, виждаш ли, ще промуша тази шпага през корема на първия, който каже, че не си най-милият човек на света“. Да, също като пияния от сайдер, с избухлив нрав, подскачащ още преди следващата ти обида, преди да си изрекъл и първата; а после тинктура от медовина, която склопва очите ти, докато пееш, и прави плота на дъбовата маса мек като осеяното с макове ложе на Морфей…

И в един момент Ан видя, че Хамнет Садлър вече не следеше мисълта му. На нея самата й се стори трудно, но още от ухажването им беше свикнала да бърза след каруцата с хрумвания на Уил и да скача в нея, когато може. Садлър не изглеждаше засегнат: само че сякаш беше станало течение или беше стихнало оживлението в хубав огън.

Джудит Садлър, изглежда, не забеляза нищо. Но само споменаването на Лондон беше достатъчно за нея: различен, вълнуващ, много далеч от живота й с бременности и изгубени деца, който й носеше постоянно изтощение.

— Добре де, но той няма да живее вечно — беше казала Джудит на Ан не много отдавна, когато татко Джон стана особено неприятен. — Жестоко е от моя страна да го казвам, но е истина. Ти си на мястото си, Ан Шекспир. Твоите три сладурчета растат живи и здрави. Какво повече да се иска от теб?

Вярно. Тя прие истината като църковно причастие: безотказно, без подправки и украси.

Уил беше тук и все пак не беше. Навлезе пълноценно в живота им, когато си дойде в Стратфорд, беше съсед и домакин, възхищавайки се на новата кочина на Смартови, клатейки глава за историята на горкото слугинче, което отиде да пере на реката, придошла през зимата, и се удави. Нагледа с Ан гнездото на косовете, прикрепи кука от увивен храст точно под прозореца на спалнята им. Възрастните птици отглеждаха второто си люпило. Ан беше наблюдавала как първите пиленца пораснаха, изпълниха гнездото и отлетяха. Уил беше с нея в деня, когато във въздуха се вдигна второто люпило — всички, с изключение на едно птиче. То се сви във вдлъбнатината на гнездото, поколеба се и пак се сви. От покрива на пристройката родителите му тихичко цвърчаха като скърцане по чакъл.

— Какво ще стане, ако не полети? — попита Ан. — Ще го изоставят ли?

— Накрая винаги политат — каза Уил.

— Ами ако не полетят? — Ан притисна бузата си към ромбовидните стъкла на прозореца.

— Той ще полети — увери я Уил. — Или тя. На тази възраст не може да се познае.

И накрая новоопереното птиче успя. Направи отчаяно гмурване, приземи се на едно извито клонче около метър по-надолу, а после след невротична агония от колебания се изстреля към пристройката. Разхвърчаха се розови листенца. Тромаво, непохватно, губейки височина, се добра дотам.

— Видя ли? — Уил изглеждаше доволен.

И на нея й беше приятно, защото, ако птичката не полетеше, щеше да умре. Но Ан усети промяна в неговата увереност. Накрая винаги политат… Преди никога не е бил така щастлив от неизбежното, от което тя се ужасяваше.

И Стратфорд също се приспособяваше към Уил. Държеше се на разстояние, присвиваше едното око и кимаше. Да, поставяше го наравно с онези хора, които заминаваха да работят, изпращаха пари у дома и планираха безметежно бъдеще. Ставаше от типа на разпознаваемите. Ан предпочиташе той да не може, те да не могат да бъдат поставени на определено място. Допускаше, че не гледа на нещата реалистично. Но пък с Уил винаги беше допускала, че и това е позволено.

Сега на мястото на купчината камъни имаше кутия. Малко ковчеже с кожени закопчалки, донесено от Лондон. Когато Уил го отвори, Ан не се стърпя и го помириса: абсурдно, но това вътре беше лондонски въздух.

— Ставам известен — каза той. — Заслужава си да ме наемат. Не забогатявам от това, Ан, но спестявам и ако се издигна дотам, че да стана акционер в компания, тогава аз… ами, взимаш дял от печалбите на всяко начинание. А и ако мога да продам моя пиеса…

— О, сигурна съм, че можеш.

Тя не се съмняваше в него, не и в това отношение.

Ковчежето беше за парите, които беше спестил. Те щяха да им осигурят тяхна собствена къща. Уил сякаш искаше Ан да изпита повече вълнение, отколкото тя успя да намери в сърцето си. Сигурно беше желателно да разклати кутийката с наслада или да зарови пръсти в монетите. Като скъперник в пиеса.

— Радвам се — каза тя, сякаш не беше нужно да се каже нещо повече.

Гилбърт също се справяше добре в Лондон. Уил даде пълен отчет за него от майстора му в Сейнт Брайдс. Баща им слушаше с упоение, всъщност седеше, без да помръдва; вече рядкост, след като по цял ден неуморно се движеше насам-натам, кракът му играеше, ходилото потропваше, внезапно се навеждаше да вдигне някой конец или троха от пода, а после дълго мърмореше, докато отиде да ги изхвърли.

— Ами ти, Уил? — каза Джоан. — Сега вече си истински лондонски актьор, ще играеш ли скоро в двореца, как мислиш? Кралицата обича да гледа пиеси, казват. Каква мисъл само, нашият Уил да играе пред кралицата! Или чакай, само онези от трупата на Нейно Величество ли могат да играят пред нея?

Но баща му не остана за това. Не можа. Имаше безсмислени неща, които трябваше да се свършат.

— Не, всяка трупа може да бъде повикана да играе в двореца, ако кралицата благоволи — отвърна Уил.

Ан наблюдаваше изражението му, докато татко Джон с мърморене излизаше от стаята. То не точно се промени, а сякаш виждаш вода с минаващо през нея отражение.

Джоан беше ведра и весела и преливаше от въпросите, които вероятно Ан трябваше да зададе. Но по-късно, в кухнята, погледът й помътня и тя сложи ръце на рамото на Ан.

— Порицай моето безумие — каза Джоан с въздишка и затворени очи — но не ме оставяй, моля те. Още не.

Ан се усмихна без никакво желание да се усмихва.

— Къде бих отишла?

— О, вие с Уил искате да създадете свой дом, нали? Не, той нищо не ми е казал. Просто предполагам. Иначе ще се побъркате. Само че не го правете още. Това ще насочи прекалено вниманието върху мен, а тези двамата и без това вече имат толкова много причини. Бог да ги благослови, обичам ги, но… — Джоан взе чаша неразредено вино от подноса, който приготвяха, изгълта я наведнъж и я избърса, всичко с един замах. Ан заподозря, че тя прави това често, не прекалено често. Но достатъчно. — Трябваше да се родят крал и кралица или нещо подобно, разбираш ли. Нищо по-малко от крал с всичките му парадни задължения и велики дела — това би дало на татко достатъчно занимания. А ако беше кралица, майка щеше да се въоръжи с така необходимата възможност да е добра, добра, добра. — Джоан измъкна от колана си освежаващ дъха пастил и го пъхна в устата си. — Не мога да те принудя да останеш, така е. Но ако заминеш, ще трябва да побързам да се омъжа, а още не съм срещнала човек, за който да ме е грижа.

— Няма нужда да бързаш — отвърна Ан, без да е наясно защо го каза с такова рязко огорчение, като че отгризваше скилидка чесън.

Четири дни преди уреченото време Уил да потегли обратно, по зазоряване, до леглото им на пръсти дойде Сузана, помоли за извинение, че ги безпокои, и каза, че е почувствала нещо странно, преди да й призлее и да припадне.

— Малария терциана. Сезонът е с повишена заболеваемост, уверявам ви. Откровеността не е обнадеждаваща. Но тя се поти обилно, това е хубаво.

Лекарят променяше решенията си всяка минута.

— Да му се не види — каза Уил, беше крайно време да имат по-добър лекар на това безпросветно място…

— Мястото беше достатъчно добро да отгледаме теб — отвърна баща му.

Боже, те ще почнат да се разправят, докато Сузана лежи умираща между тях, помисли си Ан. Мисълта се надигна като кипяща тенджера в ума й и преля. Уил чу тихия й стои, видя, разбра. Хвана ръката й, както седяха до леглото на Сузана, и почна да дава внимателни, почтителни отговори на баща си, който рядко напускаше стаята на болната. Джоан беше права: неговата натрапчивост имаше нужда от кралство. Но той беше искрено привързан към внуците си, искаше да споделя бодърстванията през нощта, сякаш наистина правеше добро с огромната си нежност, с нашепването като някакъв стар дъб: „Кураж, пиленце, скоро пак ще припкаш“. За Ан нямаше време или място за нищо друго, освен за обичта и страха, които я държаха върху съвършения заострен връх на концентрираното безсъние. Да заспи, беше едно от многото неуместни неща пред това бледо чело, пред подгизналата от пот косица, немощното бебешко изплакване, с което Сузана се събуждаше, засрамена и изненадана.

После треската отшумя. Сузана седна в леглото и изпи укрепващото лекарство по своя обичай, подобаващ на дама, вдигайки ръка да улови капките. Уил я прегърна, после Ан и тогава се събраха и тримата. На Сузана като че ли й стана донякъде неловко.

— Сега поспи, любима — каза Уил.

— Не — каза Ан, защото нямаше нужда да спи и защото вече нищо нямаше значение; но както нищо нямаше значение, Ан легна долу на пода до леглото на Сузана и потъна в милостив мрак. Когато се събуди, светлината се беше променила, Сузана тъкмо излизаше от дрямка, изгладняла, и татко Джон седеше до леглото.

— Гладна ли си, а? Добре, ще хапнеш най-хубавото бяло месце, хубавице моя, но отначало съвсем мъничко, защото стомахът ти още ще е изнежен. Мама спи до теб, сърце мое, а татко ти тъкмо слезе долу да си измие главата на помпата, защото стоя да те гледа много дълго. Да, ще се върне, миличка. Не се бой, той е тук — и вече няма да те остави.

За Ан облекчението още беше прекалено всеобхватно и завладяващо чувство, че да може да определи някакво друго усещане. Просто си помисли, докато се разсънваше: той го казва като нещо, което би утешило едно болно дете. Само толкова. Няма да направи нищо от тези думи.

Дори когато Уил се върна с мокра коса, уморени очи, безспорно щастлив, и татко Джон вирна глава към него с онази клонка от кремък и стомана в погледа, Ан още не вярваше, че старецът ще продължи.

— Тъкмо казвах на нашето мило цветенце — каза свекърът й, че няма за какво да се страхува. Татко й е тук и тук ще си остане, хм? — Той се усмихна на Сузана, подръпна и приглади завивката. — Разпитвах онзи доктор и той беше на моето мнение, че за детето не е добре единият родител вечно да му липсва, да се чуди кога ли ще го види пак; че това уврежда здравето и прави децата тъжни и болнави.

А Уил не се развълнува. Не се развълнува дори дотам, че да вдиша мъчително или да свие юмрук, когато баща му го повтори, перифразира и продължи да използва болестта на детето му като гъвкаво оръжие — ту с плоската част, ту с острието — за да го надвие. Може би Уил се чувстваше като нея — облекчението го правеше неуязвим. Но Ан не мислеше така и затова продължи да подхранва безмълвното убеждение — какъв благовъзпитан, ненатрапчив гостенин беше то — че постепенно губи Уил.

Много по-късно, когато той приготвяше багажа си за връщането в Лондон, Ан се запита защо и претегли различните заключения.

Защо? Защото ако Уил можеше да понесе това от баща си, а баща му, беше й ясно, владееше тайната да го ранява, намушквайки по-дълбоко, отколкото тя някога щеше да научи или искаше да научи — значи, той грижливо пазеше у себе си и по-голяма отплата. Струваше й се, че някъде там има и друго ковчеже, в което Уил къта своето задоволство, непристъпно и здраво заключено. Задоволство или радост — Ан не можеше да каже. Нещо или някой го компенсираше. Ан вярваше, че всички неща започват с някого.

Но в действителност не знаеше на какво да вярва. Всъщност, ако я бяхте попитали кое е най-вероятното нещо, би казала: „Че проспивам летен следобед в Хюландс Фарм и всеки момент ще се събудя в стаята си от шума, който Бартоломю вдига, докато сече дърва — ще се събудя неомъжена, ще се събудя седем години по-рано в реалността, преди този дълъг, натрапчив сън“.

Установявайки се отново в Лондон, Бен с лекота се впусна в старите си развратни похождения, но много скоро почувства, че се дави и му липсва въздух там долу, в калта и тинята.

Може би беше заради спомена за онази курва във Флашинг, която се беше облегнала върху стената на една конюшня и глозгаше свински джолан, докато мъжете чакаха на опашки за нея, един след друг се забързваха и разтрисаха. Вероятно беше, защото първата незадоволена съпруга, която измъкна от театъра, му позволи всякаква свобода в спалнята, освен целувка. Иисусе, нищо подобно, оплака се тя, когато Бен се опита. Тъкмо тогава може би той реши: не да се ожени, но че ако трябва да го прави, ще е, както си му е редът, с нежност и уважение — не беше чак толкова нереалистично настроен, че да каже с любов, или с други думи, да има съпруга. А после всичко стана доста набързо, което беше хубаво, защото Бен не искаше да губи много време по въпроса.

Наистина, срещна я в театъра, но тя беше девица със свирепа придружителка, а не въртяща очи достъпна благоверна или неблаговерна. Беше хубавичка, на вид в цветущо здраве — Бен не можеше да понесе болнава жена — и въпреки че беше непорочна, скромно облечена и придружавана от по-възрастна особа, почти черните й очи те напукваха като спечена земя, както в душен ден ти се иска да си намотаеш ризата на главата.

Бен беше учтив, внимателен дори, след като откри, че старата придружителка е по-глуха и от Никъл. Без уловките на хищника, не и с тази стройна млада жена, която не миришеше на нищо, освен на собственото си тяло, и повдигна вежди от изумление, щом чу един дебелак на съседния балкон да ръси богохулства за задника на пресветата Дева.

Тя имаше разум.

— Правилно ли разбирам? — попита тя след една сцена. — Дамата се влюби в този мъж, макар че тъкмо той уби нейния съпруг? И то се влюби в него много скоро само заради сладките му приказки?

— Правилно сте разбрали.

Слаба сцена наистина: беше необходим гений, за да направи тази част въздействаща.

— Е, той трябва да внимава, след като успешно я ухажва и се ожени за нея, това е. Ако човек може толкова лесно да я омае, скоро и от него ще я отнемат.

Бен ниско й се поклони.

— За какво го правите?

— Прекланям се пред вас, госпожице Люис. Никога не съм виждал красотата така да се съчетава с мъдростта.

— Ами, как не, това са само изискани думи — колебливо отвърна тя, но и донякъде рязко: гласът й не беше тих вероятно заради глухата придружителка. Не беше любителка на бомбастичните измишльотини. Това му направи още по-добро впечатление. Но имаше чувство за хумор. Щом отношенията им станаха по-близки и тя му позволи да я хване за ръка и с лошо предчувствие — да стисне коляното й, той й разказа стария виц за жената на гражданина в театъра. Преди да влязат, достопочтеният гражданин я предупредил да внимава за джебчии. „Пази си портмонето — настоявал той — пази си портмонето.“ А после, когато след края на представлението си тръгнали, какво мислиш, че извикала мадам Гражданка: „Ау, портмонето ми го няма“. „Не усети ли някой да ти рови под полата?“ — викнал мъжът й. „О, ами да — отвърнала тя — но не предполагах, че това търси.“

Тя държеше погледа си прикован в неговия, докато Бен разправяше тази изтъркана от времето история — и в кулминацията нададе такъв поощрителен възглас, плесна го по крака толкова силно и спомена тази безобразна смешка толкова много пъти същия ден, че Бен се почувства, ако не влюбен, то уютно заселен в предградията на любовта.

По-хубаво е от разврата, мислеше си той, във всяко отношение. Цялата година бъхтене в окаяния занаят на пастрока му беше позволила на Бен да спести малко пари, сигурно достатъчни за нова книга: ако отново щеше да учи задълбочено, трябваше да посвети ума си на науките, а това не можеше да стане, докато лазеше на четири крака пред лекомислени дамички. На „Хартшорн Лейн“ той погледна замислено майка си и пастрока си над масата, сервирана за вечеря. Брак от онези, безрадостните, но тя винаги беше имала обувки и чорапи, месо на масата; той напоследък не удряше толкова много, но пък и не си гукаха любовно, както правеха някога; общо взето, бяха свикнали един с друг.

Майка му, мислеше си Бен, щеше да я одобри: нейната спретнатост, прямия й поглед, собствената й изящна бродерия, която носеше на високата си, зряла, но благопристойна гръд. Що се отнася до втория му баща, Бен не го беше грижа кой знае колко. Разбира се, ако се оженеше, преди да е навършил двайсет и четири години, това щеше да развали обучението му. Той се вгледа в себе си за малко, чудейки се дали това е мотив. „Самонаблюдението, мислеше той, е безполезно.“ Във всеки случай познаваше себе си.

Изникна въпросът — след като реши да се ожени за нея, а решенията на Бен бяха бързи и благонадеждни като храносмилането му — от какво ще живеят. Е, ако не друго, то можеше да работи зидария на тухли като надничар. Ако пастрокът не му дадеше работа, познаваше един от колегите им, който би го направил — редовно си затваряше очите пред използването на неквалифициран труд и щипката бунт в това привличаше. Агнес също имаше малко пари.

— Някои хора ме смятат за богата наследница, а не съм — каза тя в своя невъзмутим, прям стил. — Ти не си от тях, надявам се.

— Имаш позволението ми да ме пронижеш с шпага, ако съм от тях.

— Шпага? Божичко, откъде ще намеря шпага?

— Толкова си практична — засмя се той.

— Не, знам, че не си от този тип. А и едва ли си в позиция да преследваш богатства. О, с това нямам нищо предвид. Харесвам те много, въпреки че си най-обикновен. Мисля, че няма да харесам повече някой друг.

Практична, да, и у нея нямаше и следа от лека жена. Изминаха заедно пътеката в катедралата „Свети Павел“: мъничките й сводести ходила ту надникваха, ту се скриваха от погледа; Бен позволи на въображението си с удоволствие да се покатери по-нагоре от тях. Тя се гордееше със своята външност — стройна, с боровинкови очи — и жънеше възторжените погледи, предположенията, но Бен нямаше нищо против. Изглеждаше правилно една хубава жена да се радва на съзнанието каква е. При мъжете беше различно, разбира се. Беше доволен от тази разлика.

Родителите й бяха починали и тя живееше до пристана на църквата „Сейнт Магнус“ край Лондонския мост със свой чичо като настойник и старата глуха жена, която била нейна бавачка. Чичото беше работил като щавач и се предполагаше, че е натрупал куп пари. Така изглеждаше по вида на къщата, когато Бен най-после направи официалното си посещение — резета и капаци навсякъде оповестяваха съкровищата на скъперник. А вътре Бен мина през толкова много заключени врати, коридорчета и преддверия — като недорасли стаички, държани в плен и осакатени — че си помисли как може да излезе през задния вход, без изобщо да е бил истински в къщата. Най-после го отведоха при чичото, в нещо, което помисли за килер. Някакъв вързоп стари дрехи се разшава и това се оказа той.

Старецът одобри Бен.

— Много мога да кажа за един човек само от ръкостискането с него — обади се с разтреперан глас той, забравяйки да се здрависа. Агнес се прозя и потропа с разсейващо краче, докато чичо й показваше на Бен с голямо тържествено шушукане съкровената си колекция. — Такава сбирка, господине, не може да се види извън кралските дворци.

Нито пък вътре в тях за радост на Нейно Величество, помисли си Бен: никога не беше виждал толкова мизерни дрънкулки. Старецът погали един прояден от молци гоблен, който сигурно беше изработен от компания слепи, парализирани монахини. Венецианските стъклени чаши, дебели и безформени, никога не бяха припарвали до Венеция. Но старецът мънкаше и ги милваше. Разпространявай, че си извънредно силен, и хората с удивление гледат как вдигаш и средно тежък товар. Бяха убедени, че зад тези врати има омотано в паяжини съкровище. Биха направили всичко за убеждението, тази сифилитична курва, но не и за знанието, добродетелната красавица. Беше странно. Старецът го целуна и обеща да се отнася с уважение към него. Щом останаха сами, Бен изтри уста и сподели първата си благопристойна или непристойна целувка със своята годеница Агнес.

Освен това за първи път видя и мъничко страх в очите й.

— Ще бъдеш ли добър съпруг? — попита го тя.

Бен помисли за покойния си баща и за своя пастрок, който говореше мило само с кучето си.

— Само ме пробвай — каза той.

Лондон пак поглъща Уил. Той доволно влиза в гушата и зловонния му просторен търбух. Тук не може да мисли, тоест може да замести едни мисли с хиляди други, ако се наложи. Отива до Блакфрайърс да тършува сред листовете с коректури и да предаде на Ричард новини от вкъщи. Не са добри: старият господин Фийлд гасне. Блуждае в ума си и се чу, че в църквата почнал да се разсъблича, сякаш мисли, че ще си ляга в леглото да спи.

— О, боже — казва Ричард повече с досада, отколкото с тревога. На горния етаж пищи невръстният му наследник. Ричард е прекосил тази линия: точката на безпокойство е новото поколение. — Ох, не мога да се върна, със сигурност не и през следващите три месеца. Освен ако не искам да захвърля целия бизнес в прахта. — Чувства и постоянно опасение от катастрофа. Ако цените останат такива, каквито са, можел спокойно да подпали къщата и така нататък. Междувременно изглежда, че му е уютно. — Жаклин е на диета с оцет, откакто роди бебето. Ако питаш мен, оцетът, освен всичко друго, се отрази и на характера й. — При тези думи снишава глас. — Видя ли новото издание на Ариосто?

— Не, мога ли да го заема?

— Ако не го отбелязваш. Боже, каква новина. Предполагам, че майка сигурно може да се справя с него, нали?

Разбира се, това не е въпрос, на който Ричард иска отговор.

На излизане Уил минава покрай Жаклин, която разговаря с тяхна съседка французойка: двете жени стоят близо една до друга, загрижени, леко хванати за ръце. Гласовете им звучат като преплитащи се трели на обой и флейта. Тази екзотика разтреперва Уил и му причинява болка: иска да поостане, както езикът се задържа върху порязано на устната, докосва пипнешком и наранява.

Шордич бучи от новината за убийство при сбиване на улицата: извадили шпаги, крещели богохулства, кръвта оплискала издигнатата пътека. Нищо чак толкова необичайно в района — докато Уил не чува името Марлоу.

— Какво? Нищо не е станало с него — казва Наш. Уил най-после го открива в „Русалката“, почти зазидан от книги и книжа и надвиснал над халба слаба бира. — Е, като изключим, че го прибраха в затвора „Нюгейт“. Но това е формалност, ще го пуснат под гаранция. Беше от страната на съвсем невинните. Е, дотолкова, доколкото приятелчето Кит може да бъде от страната на невинните. Черпи ме едно и ще ти разкажа историята. Със сигурност ще ти я разкажа и без пиене, но ще се получи от типа посредствено, вяло описание…

И така, участвали трима души. Единият се казвал Брадли, бил син на кръчмар. Брадли причакал Марлоу на улицата — на „Хог Лейн“, представи си — заради един дълг. Извадили шпаги: според всеобщото съгласие Брадли пръв е извадил шпага. (Но Марлоу не би се бавил с отговора, мисли си Уил.) Докато замахвали един срещу друг, при тях дошъл Томас Уотсън, добър приятел на Марлоу, също поет. Уотсън се противопоставил или се намесил, или е извадил своята шпага — показанията явно се различават — и в следващия миг вбесеният господин Брадли в отговор го нападнал. Уотсън се защитил така добре, че шпагата му влязла на шест инча в гърдите на Брадли и го убила. Така че задържане под стража и за двамата.

— Кит, както ти казвам, ще излезе под гаранция и най-вероятно ще докажат невинността му, защото не е стоварвал смъртоносен удар. Уотсън е ударил смъртоносно, но е било чиста самозащита и със сигурност ще му бъде дадено помилване, ако преживее тъмничната треска.

— И всичко това заради един дълг? — казва Уил. — Сега е напълно изплатен. Предполагам, че не се прилагат закони за носене на остри шпаги.

Има нужда от питие и отива да си вземе.

— Нито пък за мъжка избухливост. — Наш почесва брадичката си с перото, гледайки Уил весело и проницателно. — И ти като мен сигурно се чудиш с какво се бори Кит Марлоу, когато се въвлича в такива неща? Със себе си? С бог? Той горещо вярва в едното — и почти никак, може би си провидял, неподходяща дума, в другото. Що се отнася до мен, бих желал хората да си мълчат до живот както за вкусовете си в леглото, така и за религията си, но Кит сякаш иска да натика всичко в лицето на света. — Наш поклаща глава. — Врява и намушкан човек, кръв и смърт насред кочината на „Хог Лейн“, каква картинка само!

Да, Уил я вижда, крещящо ярка и изпъкваща на следобедното слънце. Ако се впише в нея, ще е в сенчестите ъгли. Движещ се по периферията на живота, където не могат да те притиснат. Но хайде, нека излезем на светло по въпроса, Уил: как само подскочи и замря сърцето ти отначало, когато чу, че бегло споменават убийство заедно с името на Кит Марлоу. Стратфорд и Лондон, неговите два невъзможни, непримирими полюса, поне тук се срещат. И на двата се знае какво е да желаеш някой да умре.

Но той не е като никой от тях. Не е велик творец на големи дела. Не е силен фехтовач в живота. Но пък има друго и за да победи, трябва да го вдигне, да го освети, с остър, сигурен връх, на който да закрепи света: има своето перо.

[1] „Роло, херцогът на Нормандия“, или „Окървавеният брат“ — пиеса, създадена в сътрудничество между Джон Флетчър, Филип Масинджър, Бен Джонсън и Джон Чапман. — Б.пр. ↑

[2] Пиеса за битката между мароканци и португалци при град Ал Ксар ал Кебир, приписвана на Джордж Дийл (1556–1596 г.) — английски преводач, поет и драматург, за когото се предполага, че си е сътрудничил с Уилям Шекспир. — Б.пр. ↑

[3] Сладко ликьорено вино от Средиземноморието. — Б.пр. ↑

9
Случайностите[1] (1592 г.)

— С тая гърбица, мислиш ли, че и в краката ще е слаб? — пита Бърбидж. — Какво ще кажеш да куцам или това ще го направи прекалено жалък?

— Пак мини край мен — отвръща Уил, наблюдавайки. — Но според мен не бива да куцаш. Представям си, че се е движел бързо. В движенията му е имало сила като в гласа на слепец. Имай предвид, изобщо не искаме да е жалък.

— Никак? Дори и в сцената с духовете? Ще се отчая! Нямам на света едничко същество да ме обича.[2]

— Добре, добре, предай го така. Разучил ли си я вече?

— Разучих я цялата в голяма степен, докато ме пробваше.

Бърбидж отива до буренцето и почуква отгоре. Имат нужда от много пинти слаба бира, за да издържат тези репетиции, започващи от първи петли, за да се използва светлината. Прозяващият се суфльор вдига чаша.

— Никога не съм научавал наизуст такава безчовечно дълга роля. Но те уверявам, по-лесно е да запаметиш това, отколкото герой на Марлоу. Твоят Гърбушко е по… ами, той е себе си, а не просто безкрайни опашки от строфи. Впрочем знаеш, ритъмът ти там не е правилен.

— И на други места също. Така искам да е. При Марлоу има твърде много… — Той млъква. Бърбидж, як и набит, с червеникава коса и кръгло месесто лице, го поглежда кисело и изненадано. — Не искам да е правилно. Не искам всичко да цъка като часовник. Смачкай го, както направи преди малко. В края има допълнително ударение на „мен“. Там гласът се снижава. В това е печалното признание на Ричард. „Мен“ е почти равно на нула.

— И въпреки това без жал? Защото тъкмо това ме пришпори да го взема, Уил: че не е просто Тамерлан самохвалкото, възкачен на камара трупове. Всичко, което прави, е злодейско, но въпреки това той не е изцяло злодей.

Уил си спомня как много отдавна седеше до майка си и протестираше: „Ние сме това, което правим, несъмнено“.

— Мисля, че ни е позволено да чувстваме с него и вместо него, но не е онова съжаление, което ни поставя над него. Не да гледаме надолу. А нещо повече — да гледаме в огледалото.

Бърбидж избърсва брадата си.

— Хм! Бог знае, имам си недостатъци, но…

Уил се разсмива.

— Гледай сега, ако трябваше да сме злодеи, от кой вид злодеи бихме предпочели да бъдем? От слабите и нерешителните или от страховитите, съсипващи и тържествуващи? И не сме ли всички ние в един момент надхитрили собствения си живот, дори и да не сме убивали и събаряли кралски тронове’? — Той напълва чашата си до половината: настроението му се понижава. — И не съм ли направил тук същото? Надхитрил съм?

— Така ли мислиш? Аз не — казва Бърбидж. — Не бих заложил репутацията си на това, ако мислех, че ще е провал. Онова, което сглоби в „Хари Шести“, беше хубаво, но то стигна само до грандиозен исторически карнавал. И да пукна, ако мога да си спомня кой дук кой беше и през половината време. Не, аз търся това тук. Някой да ми напише роля на мъж, който мисли, лъже и от сърцето му капе кръв, и го помниш, след като оставиш книгата или излезеш от театъра, връща се и ума ти, съдиш го и мислиш за него като за човек, когото познаваш, сякаш отдавна пиете заедно.

— Би трябвало, колкото по-зъл става, толкова повече да му съчувстваме — казва неуверено Уил. — Ще се получи ли?

— Да, ако държим вниманието си приковано в него. И има по-малко карнавал.

— Опитах да съм по-пестелив. Всъщност боя се, че историческите факти отидоха под метлата и излетяха през прозореца…

— Където им е мястото.

Уил широко се усмихва. Пристрастен е към ровенето в хрониките и компендиумите, които събра от книжарницата на Фийлд и от всякакви други места, и понякога ярко сънува, че чете страници, изпълнени с богат материал, и едва ли не се разплаква, когато събуждането ги разпилява; въпреки това, щом започне да пише, му се иска да ги пренебрегне като хленчещи, настойчиви просяци. На това място трябва да остава сам.

Бърбидж наглася пълнежа на своята гърбица.

— Това нещо все се смъква. Ако говорим за костюма, най-добре пълнежът да се пришие отвътре. И така, при явяването монолог ли произнася за зимата на недоволството, или споделя?[3]

— Сподели, въвлечи ни, всички сме хора и си приличаме. Така ще ни издебнеш и ще ни изкушиш в твоите тайни. Стъпката отново се нарушава, знам, нарочно е. Просто я следвай: ударението ти дава смисъла. Пада тежко върху първата сричка, на „пищно“, защото го произнася с подигравка. Сега подскочи леко край „слънцето“ и се приземи тежко на „син“ — да, кара те да се усмихнеш, като резен твърдо сирене.

— Разбрах те. Хлъзгав ритъм. Мислиш ли, че Алейн може да произнесе това?

— Никога!

Алейн е големият съперник на Бърбидж в актьорската игра, има великолепни, разкошни крака. Но Уил Бърбидж притежава двойно по-голям талант заради присъствието си — или по-скоро заради липсата на това присъствие. Когато Бърбидж излезе на сцената, изоставя собствената си личност, захвърля я, както змия сменя кожата си. Не много по-различно от начина, по който Уил започна, най-накрая, да пише както трябва и единствено за сцената. Открил е, че се справя най-добре, когато почти изненада себе си в писането: промъква се до бюрото и почва да нахвърля, докато е прав, а не сяда тържествено пред великата задача на съчиняването. Раздразнено го зарежи, отдалечи се, връхлети го пак неочаквано, полузаслушан в караницата на долния етаж или в накъсаната песен на улицата. Стани част от караницата, тон от песента, проври се в нея и проследи накъде отива, независимо къде ще те отведе, само да е по-далеч от теб самия.

Това е неговото велико, несравнимо откритие: място, на което може да иде и да не съществува.

Няма и установено време, защото това също би пречило (ето сега сядам и съчинявам), но Уил работи дълго и упорито и никога не е далеч от работните си листове. Бръснарят му ги забелязва.

— Една хубавичка комедия, това трябва да им дадеш. А не тези трагични крале. Вдигни брадичката. Впрочем той е бил рядко зъл човек, твоят Ричард, нали? Поне така казват. По-скоро е имал смесен характер, вероятно като всеки от нас, ако ще си говорим истината.

— А, но коя истина?

— Странно, някои мъже олисяват по челото, някои — по темето. Твоята е гъста като храсталак отзад, гледай. Истината, ами, тя е нещо правилно или неправилно — в зависимост от това, как го срешиш. С твое позволение, да напарфюмирам брадата? Ех, ти знаеш най-добре. Виж, щом косата ти почне да се прошарва, посрещни го с вайкане, защото тя не пада.

— Значи, няма сполучлив начин — казва Уил — да се запази и цветът, и косата?

— Ако има, той не е на тоя свят. Например кралицата, плешива е като яйце от години. Короната не може да ти спаси украсата по темето, дето се вика. Но дали бих си сменил мястото с нея? Моментално ще го сменя.

Бърбидж и Хемингс[4] се мръщят над монолога на Браканбъри.

— Не мога да извадя кой знае какво от него — казва Хемингс.

Заплащат големците твърде скъпо

за външна чест със вътрешни тревоги

и мнимите си радости те често

изстрадват със рояк от безпокойства.

Какво тогаз от нас ги отличава?

Два герба лъскави и шепа слава![5]

— Това е просто любезно отношение в полза на кралските особи.

— Така е, разбира се — казва Уил. — Искаме да играем в двореца, нали? И винаги да сме първи там? Затова слагам по нещичко, което да се харесва. Признавам, това е мекушав принцип. Но помислете — Браканбъри всъщност може да е като Ричард: да играе през цялото време. — Той си спомня Джак Тауни, пиян от бира, себе си като млад и как болезнено копнееше за думите му. — Като всички нас.

Уил пренаписва ласкателната сцена отново и отново — направо бедствие, и те отлагат репетицията, допълвайки по-късните действия. Но това трябва да се свърши.

Трудно се издържа, всички са на едно мнение: за лейди Ана да бъде ухажвана от човек, който е убил любимите си хора, да се придвижи от омразата до любовта. Момчето актьор се мъчи.

— Минутите на сцената — казва Уил — публиката знае, не са като истинските минути. Караме я да забрави как се движи времето. В действителност ухажването ще е продължително, ще е обвързано и с други неща, затова трябва да изпреварваме. И в това има някаква истина. Бил ли си влюбен? Момчето поклаща глава неловко; но той е шестнайсетгодишен, трябва да се е влюбвал. — Когато човек се влюбва, това се случва в един-единствен момент. И това е вярно и за най-поетичната любов, която някога е поразявала човек изневиделица. Защото няма такова нещо един момент. Наречи го секунда или мигновение, ако желаеш. Сега го срежи на две, защото в мирозданието няма нещо толкова малко, че да не може да бъде разделено. Така, сега моментът е разполовен, е, кой е бил моментът на влюбването? И двата — част от първия и част от втория? Не може. Моментът съществува само когато погледнем назад към него. Всичко в сърцето и ума е поток и процес, затова трудно се разбира кой момент показваме от процеса, в който лейди Ана се променя, стига да е убедителен.

— Ама точно това е — казва Хемингс, любезен, тактичен, прав. — Не е убедителен.

— Всеки би предположил, Уил — обажда се Бърбидж невинаги тактичен — че ти никога не си обичал… или пък че си забравил.

— Дайте ми половин час.

Той отива и яростно работи в съседната до тях кръчма. Връща се с листове, още влажни от мастилото.

Не, чарът ти бе моят подбудител!

Той шепнеше ми нощем да изтребя

цял свят, ако е нужно, за да имам

едничък час до сладката ти гръд![6]

По-добре, по-добре. Бърбидж кара думите да туптят. Той поглежда насмешливо Уил.

— Хубавичък въпрос повдига това — ако човек може да говори толкова красиво, когато се преструва, как можем да познаем, когато някой истински е влюбен?

Наистина добър въпрос за това, какво означава истинското, реалното. Действията, които Уил извършва, докато мисли, работи и пише — яде, ходи до тоалетна, дава дрехите си на перачката да ги занесе до брега на Темза.

— Какво гледате, сър?

— Извинете, ръцете ви сигурно ви болят.

— Не, сега не. Сапунът така действа, гледайте. — Тя се киска, опъвайки зачервените си разкривени пръсти. — Пере дрехите хубаво, но обезобразява мен.

Наш наднича над рамото му в „Русалката“.

— Защо пишеш толкова бързо?

— За да престане да ми се повръща.

— От това, което пишеш, ти се повръща?

— От факта, че пиша.

Ръкописът му е нечетлив, перото никога не се движи плавно в ръката му.

— А когато се играе?

— О, тогава вече няма да е моя. Слава богу.

Ухажването на лейди Ана.

— Ти с тези си очи изтръгна влага от моите.

Младият актьор откликва на думите добре, разтапя се, разкъсва се.

— Какво ли мислиш всъщност? Сега тя наистина чувства, нали?

— Да — казва Уил. Тоест тя играе това, което чувства.

Създай реалното. Гората, в която той и Ан влязоха заедно, беше реална: но и те я създадоха. Къде е тази гора сега? Съществуваща в някакъв момент или полумомент? Нищо, сътворено някога, не може да престане да бъде.

Уил отива да види Гилбърт. Привързан, покорен, но отегчен. В кухнята Гилбърт плюе в огъня и говори за цените. На горния етаж при майстора на Гилбърт е дошъл италиански търговец и дълго и красиво се жалва за пратка с ценни тъкани, изгубени в морето. Виждам ги в сънищата си, виждам ги как потъват все по-надолу и надолу. Уил се замисля за работата си, за своя Ричард, като малка тайна, кътана за любовница: мисли за съня на Кларънс. С очи, отворени към страшни гледки:/осеяно бе дъното с безбройни/разбити кораби и мъртъвци,/оглозгани от рибите.

— Да, казвам ти, Уил, още една слаба реколта и с нас е свършено.

… Някои от тях се бяха сврели в отворените черепи.

У дома, заспал, давейки се насън, Уил се събужда от кънтенето на часовника, който изплаква часа — или пък някой се вайка: убийство, убийство? Или пък галантен кавалер на шега похлопва с шпагата си по подовете на стаите, построени като на патерици върху улицата? О, да си пъргава, припкаща личност, завладяваща целия свят, един разюздан Ричард. Той внезапно си спомня Уилсън, неговия враг в трупата на Нейно Величество, който един ден измърмори: „Ах, нежната Шекспирова игра“. Само ако знаехме един за друг. И предостави тоя свят на мене, да се поплакна в него — казва Ричард. И на път от театъра за вкъщи с шарки в мислите, откликващи на шарките в осветените прозорци, Уил се остави да мисли за всички в града, в света, как се разболяват и умират. Всички са мъртви. Сега можеш да влезеш при всеки от тях, да ровиш, да узнаеш живота на всички хора. И колко от тях всъщност ще успееш да съжалиш?

— Той върши тези неща — казва Уил, поглеждайки над костюма на Бърбидж — защото може. Има ум да си представя и се втурва след него. Такова е човечеството. Какво сме мислили винаги ние, простосмъртните, за онова, което сме се въздържали да пробваме? Например приспособленията за изтезание. Никога не е имало такъв инструмент, пред който човешкият ум да се е препънал и да е казал: „Мислил съм за това, но не смея да го изработя или да го приложа“. Изпадни в убийствено настроение, мой Рик. „Е, ще скрия тялото да полежи в някоя дупка.“

— Обичайно, ето, твоите убийци са красноречиви в репликите си. — Бърбидж прелиства изнервено намачканите страници на своята роля за последен път и върти в ръце перуката. — Знаеш, че няма да аплодират твоя парад от призраци, Уил.

— Кой?

— Онези, големите критици. Онези, които ще подценят познанията ти, ще се жалват от разточителни, прекалено натруфени реплики, ще окайват баланса, сър, благоприличието, помислете за старците.

— Тогава ще приема аплодисментите на другите. А ти?

Бърбидж избухва в смях и го плесва.

— Твоят Ричард е самият дявол, обичам го.

„Той, настоятелно се пита Уил, дали е жив?“ Това е всичко. В първото представление на „Ричард Трети“, неговата изпълнена с гордост, със срам, с отчаяние творба, Уил играе крал Едуард — една от типичните за него роли — благороден, донякъде лишен от енергия, скоро напускащ сцената пред виталността на безобразния Гърбушко. Жив, само това има значение, жив като тези хора в публиката, които трошат орехи и надзъртат над раменете, грозни, хубави, безбройни. Не дишат като в представление от Марлоу: изглеждат така, сякаш са си вкъщи, забравяйки къде се намират, поседнали в края на леглото, току-що събудили се, самите себе си.

Ричард — неговият крал, неговата пиеса, неговият човек — е огромен успех. Хората се смеят, хлипат, крещят: сърцата им туптят с историята чак до стремителния й завършек. Правят това, което тя направи с Уил, когато премина през него, и която сега е само странно мъртво ехо от едно усещане.

— Ха, завладяхме ги, боже, превзехме ги с щурм, ти какво мислиш? — виква Бърбидж след това със свличаща се гърбица, пляскайки с огромните си ръце.

Уил трепери и мисли… ами, мисли за следващата пиеса. Потупва Бърбидж по гърба — и въпреки че той безспорно е масивен и месест, сега изглежда едва забележимо по-нереален: малко по-смален от себе си. Първият признак, че магията изтънява света. Че това има цена.

Всичко започва с чумата.

Къде започва, никой не знае, макар че има много предположения. Тя е заразно изпарение, което пада от по-горния въздух и произлиза от злите звезди. Сготвили са я отвратителните бедни, които живеят кирливо и безобразно, и с прасетата. Идва като справедливо наказание за алчността, греха, разкоша. Затова че са протестанти. Затова че са недостатъчно протестанти.

Понякога я няма с години. После внезапно се надига и почва да посича животи, както момче замахва и кастри главите на глухарчетата. В Лондон е най-лошо, но и навсякъде другаде. Един град, както тихо си съществува, така погребва една десета от населението си.

Ан може ясно да си спомни избухването на заразата в Стратфорд, когато беше малко момиче. Баща й остана далеч от града, въпреки че трябваше да изпраща стока на пазара. По-добре да изгубят пари, отколкото да донесе това тук. Настояваше Ан да се моли за бедните души в Стратфорд. Тя го правеше, но също се боеше; молеше се също бедните души от Стратфорд да са по-далеч от нея. Помни как Бартоломю ужасяващо изимитира една жертва на чумата, облещен и с течащи лиги. Той каза, че болестта ги подлудявала, освен че месото им се разлагало, и било много вероятно да те сграбчат и да те целунат по устата, за да поемеш заразата. Едва много по-късно Ан осъзнава, че годината на стратфордската чума е годината, в която се е родил Уил. Оцеляването му в такъв случай е въпреки всичко, което би трябвало да значи нещо.

Уил е у дома — слънце и чума, по-рано тази година — но тя вече е престанала да брои летата. Той успя да си дойде и за Велики пости, но това не е същото. Броенето предполага броене в обратен ред, да отбелязваш на някоя дъсчица някакъв предел. Но Уил, актьорът от Лондон, полусъпругът, това е реалността.

Имаше безброй хубави моменти. Пристигането винаги е един от тях с децата, изсипващи се от къщата при първия тон на гласа му. Подаръци за тях. Винаги подаръци. А после по-обикновени моменти като първото хранене заедно. И още по-обикновени, разходката из града с него, хванати под ръка в притихналата вечер, звукът от стъпките им по моста, крясъкът и мокрещият плисък на водните птици. Разговорите. Вижда го как отмива пътя от себе си с помпата и ведрото. Още може да преброи ребрата му.

Просто… Ан знае, че връщането у дома е част от работния му живот. (Като писането, с което се занимава, когато е тук, измислянето на пиеси, това ново усъвършенстване на кариерата му, което я обърква повече от всичко с мълчанието, с тази отдалеченост от нея, защото Уил не говори за него, освен да каже: „Да, занимавам се с това“. Но пък, мили боже, как само напълва сандъчето за пари.) Многозначително е, че този път Уил се прибра по-рано, защото в Лондон има чума; затварят театрите заради нея, а още не е време за турне. Но е тук, защото просто е искал да си дойде у дома. Ан се усмихва; но зад усмивката се надига чувство като градушка, толкова са яростни и твърди топчетата, че може да ти разбият главата. За късмет, градушките никога не продължават повече от една-две минути и се стопяват, сякаш никога не ги е имало.

Всичко започва с чумата, която започва с главоболие, ледени тръпки и треска и, о, боже, светлината, угасете тази светлина. Преди подуването под мишниците и по слабините, загнояването, кървенето отвътре. Започва с предупредителни червени кръстове по вратите на къщите, с носенето на червени пръчки по улиците: да се каже, че е тук. Може би ще отслабне и ще се пръсне, ще убие хора, колкото половин енория, и ще отшуми. Но не. Тази е силна, мощна епидемия, болест, стремителна като качен на колесница Тамерлан. През юни е заповядано театрите да затворят, защото разпространяват инфекцията, макар че градските съветници с удоволствие биха ги затворили за постоянно.

Какъв е изборът за актьорите и театралите, някои по-оголели от други.

— Ще ги държат затворени до Архангеловден — казва Ричард Бърбидж на Уил. Прекарват следобеда на поляна за игра на кегли в Линкълнс Ин Фийлдс. Вероятно и тези места скоро ще бъдат затворени. — Рано е да тръгваме на турне, а пък и трябва да се надяваме, че страната няма да се разболее от театрални трупи, понеже най-вероятно всички ще бъдем там.

— Какво ще правиш?

— Да му се не види. Това е гаден удар, погледни оная неравност. Ами, ще видя какво ще каже баща ми. Ще намерим какво да правим — „Театърът“ има нужда от ремонт и почистване. Ами ти? А, ти си имаш семейство в провинцията, знам. Виж, няма да имам против, ако отидеш на турне с Алейн. Ако можеш да издържиш на сцената с онзи надут самохвалко, тогава желая ти късмет, човече, това е.

— Ще се прибера вкъщи. Никога не ми е било приятно нито с Хенслоу, нито с неговия престолонаследник, а освен това…

Уил оставя мисълта да избяга с топката, да се изтърколи и да спре, където си иска. — Знаеш ли, има място в театрите и за теб, и за Алейн.

— Предпочитам да не го мисля. Малко надпревара, дъхът на съперника леко във врата правят човека по-добър актьор. Ей, какво има? Да не се страхуваш, че ще те забравят? — Бърбидж го тупва по рамото и Уил залита. — Че вече няма да те обичат?

— Кой?

— Е, зрителите, кой друг? Лош късмет, така е, да затворят театрите точно когато името ти на афишите гъделичка публиката. Но по необходимост другите поети също ще замлъкнат, както наемните писачи, така и важните особи. Тълпата ще се върне заради теб, щом знамето отново се издигне.

— А, публиката — Уил се усмихва или усеща как устните му го правят. — Не ме е страх от нея. Тя не ме познава.

— Напиши ми друг „Ричард“ — казва Бърбидж с внезапна настойчивост, стисвайки ръката на Уил над лакътя. — Божичко, човече, това, което направихме от твоя Гърбушко, си струваше. Настрана ласкателството, Уил, в това е златната ти жила, угаждаш на всички, мъже и жени, височайшите и простолюдието. Стига вече с твоя „Тит“, моля те — не че няма да върви: това е най-хубавата творба на проклетия Сенека, която някога е била измъквана от смърдящия вертеп, но там само ораторствам.

— Още един „Ричард“? Смъкнахме Розите до Тюдорите.

— Не, зарежи историята вече, ако щеш. Пробвай усета си за красота. Нежно и истински, за да ги накараш да ридаят. Но трябва да е актьорска пиеса, а също и пиеса за тълпите, имай предвид. Дръж под око къде се цели Марлоу. Още ли лъска героичното? Преработил е последната си пиеса по твой пример, кълна се.

— Сега вече наистина ласкаеш — мрачно казва Уил.

Къде е Марлоу? Том Наш не е сигурен. По-рано тази година беше в чужбина. Във Фландрия, казват: арестуван и пратен обратно, казват — или пък това е, което искат да мислиш? Определено е бил в Лондон напоследък, защото е бил възпрян от шордички пристави да не нарушава обществения ред. Както винаги, Уил иска да излапа новините за Марлоу и да ги изплюе. Когато Наш заяви, че Марлоу е идвал да гледа „Ричард Трети“, Уил отказа да му повярва.

— Ти си прекалено мил и внимателен, Уилям, а може би твърде спокоен и доволен в успеха си, за да отбележиш, че си ме опровергал.

Защото той и Наш работиха заедно по първия ръкопис на „Хенри Шести“, но след едно действие Наш се измъкна. Не можел да вирее, каза, затворен в тоя исторически обор. Свободно пространство е, каза Уил: той само това искаше. Що се отнася до Марлоу сега, може би е отишъл в провинцията, както правят много други хора заради чумата.

Ето как започва: огромните къщи на благородниците с високите порти пред градините покрай реката са затворени, а сърните надигат глави в Сейнт Джеймсис парк, необезпокоявани. Лекарите крачат насам-натам в дълги престилки и конически маски, напълнени със седефче и бергамот; приличат на огромни призрачни птици: малко на брой обаче. Предписват сироп, приготвен от месо на пепелянка, оцет и пелин, но хората продължават да умират; нищо чудно, вместо това, да мият собствената си урина, да се обърнат към молитвата. Или към обвиняване на чужденците. Да, това скоро ще започне.

Уил също се приготвя да си иде у дома. Има пари и следователно въздух за дишане. Защото люпилото му от пиеси свърши работа. Съперничество, подражание, тържествуване. Знаеше какво прави и не знаеше какво прави. Защо не? Играчът не е подсмърчащ учен. Той престана да се притеснява дали звучи като другите, когато осъзна, че няма такова нещо оригиналност, освен оригиналността, която идва от синтеза. Всичко се включваше.

Но е по-разтревожен от прекъсването, отколкото издава пред Бърбидж и Наш, защото току-що е намерил себе си, намерил е път, а сега портите се затварят, за колко дълго…? И се страхува, че няма да може да се върне към човека, който беше, преди творбите му да станат желани: намачканите листове; кимването, да, ще послужи; тежката кесия в ръката му, а после тъкмо твоите думи се врязваха и понасяха из хладния следобеден въздух пред трополящата каменна гора от лица.

Мрази да чува собствените си думи. Иска да побегне, да изкрещи и да се скрие. Лекотата в писането му е измамна, всъщност бяга по стиховете като човек, минаващ през яма с въглени. Само бързината възпрепятства мъчението. И все пак при думите той си е у дома, себе си и свободен, както никъде другаде, и понякога, надигайки се от писалището, за момент не може да се пренастрои, че светът има физически измерения и не е измислен от него, и Уил се олюлява, сякаш краката му се превръщат в словосъчетания, а ходилата — в метафори. Но мрази или не, той е уловен. Би поставял пиеси на дъното на морето или на луната, ако имаше начин, отколкото да не го прави, да не бъде вече този Уил. По този въпрос е твърд като стомана. Но и изпълнен с любов. Пламенен и ожесточено неудържим към това, което прави в Лондон.

И така, вкъщи. Вече е свикнал да пътува — дългите часове на кон, невъзможното нетърпение по калните или прашни пътища, другарите по път, срещащи се случайно с теб, и как преценяваше онези, които ще са поносими или ще представляват опасност. На някакъв етап от пътя той изоставя Уил, който съществува в Лондон, и става онзи, който принадлежи на Стратфорд. Харесай си стълб край пътя, камък — отбелязва мястото. Не бива да мисли по този начин. Предполага раздяла, а Уил не би го повярвал. Така или иначе, в това има полезен урок по смирение. По този път той е само поредният прицел за ханджиите, вероятно за обирджиите, особено сега, след като дрехите му мъничко издават неговото увеличаващо се богатство. Там, откъдето идва — тоест от Лондон — се превръща в известно име: обществена фигура в неголяма степен. В човек, привличащ неприязън, завист, дори омраза.

Как се отдръпна Уил. Никога няма да свикна с това, мислеше си той. Първия път, когато чу за нападка срещу него от колега поет, сякаш отскочи назад високо във въздуха като котка, стресната от изненада, съскаща, наежена.

— О, не си само ти — заяви Наш, който му каза. — Той и срещу Марлоу се е нахвърлял. Добавям и себе си, твоят смирен слуга, който винаги се е смятал за приятел на Робърт Грийн[7], понеже бяхме заедно в Кеймбридж. Но от друга страна, какво да очакваш? Ние се показваме пред публиката, приятелю, ти — на сцената, аз — в печата. — Сега Наш е плодовит писач на памфлети и сатири; всичко чудато, язвително, провокативно вероятно е негово. — Всички сме се наредили да ни целят.

— И аз не съм доволен от това, но да, син Адамов съм, най-солените ми сълзи са за собствените ми злочестини и точно това, което казва за мен, ме възмущава. Срещали ли сме се, че може да ме клевети така, сякаш ме познава? Чел съм някои от любовните му приказки, но човека не си спомням.

— Може и да сме попадали в една компания. Би трябвало да си спомняш как изглежда. С остра червеникава брада и крайно необикновена остра червеникава коса, можеш да обърнеш главата му, както си искаш. Но няма вероятност да си бил в компанията му напоследък. О, отначало Грийн правеше големи демонстрации, да ти кажа, като размножен Марлоу — хазарт, проститутки, пиене. Смяташе курвите и мошениците за пикантно познание, а накрая излезе, че са определили вкуса му като човек, който всеки ден се храни с горчица и репички. И от университета насам пише постоянно, по всякакъв начин и във всякакво състояние — пише, за да се изхранва. Така че рядко говори — дали да не кажа? — обмислено.

Актьорите били долен, нагъл вид, такова изказване беше чул от Робърт Грийн, и било срамота, когато един джентълмен трябва да се принизи, за да пише за техните способности, но поне го правел по джентълменски. А сега се появил тоя презрян играч Шекспир и им измъкнал писането на пиеси от ръцете, копирал техния стил, имитирал методите им, трупал аплодисменти за своето вехтошарско величие. От няколко места съобщиха на Уил за това. Лошите неща, казани за теб, никога не отпадат от употреба: те са изпуснати писма, които хората с нетърпение вдигат и предават на подходящото място.

Това го ужили; още жили в паметта му, докато язди по оксфордския път и слуша с половин ухо бъбривия старец до него, който анекдотично преживява отново своята младост, тази безпътна афера, каквато е винаги младостта на старците.

По същество Грийн беше казал: не би трябвало да си тук и да правиш това. Ти си нещо сбъркано на грешното място и вършиш нередности. Слепоочията на Уил туптяха, докато мислеше, барабаняха като някакво потвърждение.

Наш прощаваше и се приспособяваше. Марлоу, ако узнаеше, със сигурност или би се разсмял, или би посегнал към шпагата си. А пък Уил, той отиде да види Робърт Грийн.

Защо? По скалпа му полазват тръпки на срам и смущение, щом помисли за това, но беше сигурен, докато вървеше по онази уличка в Даугейт сред зловонието от кейовете и си казваше: ще го накарам да ме хареса, да ме обикне. Най-голямото от всички поражения.

Все мислеше за Жаклин Вотролие — каквато беше някога — как заяви простичката си покана сред невинните цъфтящи растения. Изкушението: положително нямаше нужда да води до разголваща, изкормваща низост. Грийн зарязал жена си, след като пропилял всичките й пари, каза Наш, и заживял с любовница, Ем Бол, сестра на прословутия крадец „Съсичащия“ Бол, който според слуховете играел телохранител на Грийн срещу колегите писатели, засегнати от него. От връзката се е родил син, момченце на име Фортунатус — наричай го Унфортунатус[8], каза Наш. Том обича думите повече от всичко друго.

Всичко беше толкова нереално. Съсичащия Бол. Голата стая над обущарницата, където Грийн го прие, смърдящ на вино и прогнил стомах, облечен в останките от хубави дрехи — без чорапи, с крака, изложени на показ, голи, мършави между бричовете и обувките. И този безразборен хребет от червена коса и брада. Скръбта не подхожда много на рижавия човек, нито пък лишенията. Бледите очи на Грийн изглеждаха така, сякаш плътта е била изстъргана от тях, за да се покажат дупките в него, животът му, душата му. В стаята нямаше нищо, освен две табуретки, бутилка и листове хартия. Том пишеше, пишеше напряко по гърбовете на сметки и инвентарни списъци. Не изглеждаше изненадан, че вижда Уил.

— Не мога да ти предложа нищо. Нито пък бих го направил естествено. — Поглед върху дрехите на Уил. — Моите нужди са по-належащи, налегнала ме е нужда наистина. — Дъхът на Уил секна. — Моите извинения за вредните зловонни изпарения: умирам, знаеш.

Уил безпомощно се огледа наоколо.

— Дали гладувам, не. Храня се. Моята хазяйка има слабост към мен и ми носи супи, задушено. Но нищо не се задържа и не натрупвам тлъстини, оттам и основателното ми убеждение, че скоро ще удари часът на смъртта. Но не давай това да те възпре, налагай, ти си Шекспир в края на краищата и съвсем оправдано ми имаш зъб. Гледал съм те как играеш. Един път се засякохме при Хенслоу, но ти изобщо не ме забеляза, занимаваха те нечии ласкателства. Сладкият господин Шекспир. Нали виждаш, трупам купчината, за да можеш да ме удариш и да се приключи, защото имам много работа да върша. Пиеса измежду другите неща, да, опитвам се и там, макар че с какъв шанс пред теб, се чудя. Ваша светлост, Угаждащия на тълпите. Не може да е честно, появяваш се, снабдяваш се с малко просташки смешки и колосани бели стихчета, щипка от пикантериите на Марлоу и сервираш. Изведнъж Грийн се свлече на колене и почна да повръща в камината. Веществото, което излезе, имаше невъобразим цвят. — Извинявам се. Жлъчта ми ме наказа с жлъч.

— Не съм дошъл тук да удрям.

Грийн изтри уста с ръкава си.

— За какво тогава? Да се перчиш?

— Боже мой, това не е състезание. За да те питам защо ме хулиш. Аз не съм те обиждал. Не съм…

— О, състезание е, както много добре знаеш — Грийн почна да се кикоти с клокочещи храчки, като се бореше да се изправи. — Защо? Има ли значение? Зверски ти завиждам. Виж ме мен, виж себе си. Пиша вече от десет години, колко ярда хартия са ми отпечатали, повечето посредствени, някои посредствено добри. Изстъргвам ги от воденичните камъни на мозъка си за печатаря, набързо продавам и забравям, а после пак. Опитах високия стил и ръката на благороден покровител да ме повдигне, една стъпка, две, където не е толкова лесно да паднеш обратно в тинята, направих всичко, за да бъда чут. Искаме да бъдем чути, нали? А ти — теб те чуват. И не ти е струвало нищо. Сладкият господин Шекспир, отива си вкъщи при любящото семейство, щом дойдат Пости или лятото, в сладостно ухаещата провинция, където валят сладки дъждове. — Грийн се разсмя. — Е, това е достатъчно да ме накара пак да повърна.

— Имал си съпруга, казват. Бил си женен за заможна наследница.

— А, да, и я изоставих, пратих я в Линкълншър, докато обикалях курвите. И какво?

Уил вдигна рамене.

— Това прави ли човека поет? Да захвърлиш всичко в прахта, за да се вкопчиш в едно тъмно нещо? В една същност? Ти така ли го виждаш?

— Аз, Шекспир, ще умра — каза Грийн с внезапно стихнало изтощение. — Просто се чудя — ти кога ще живееш?

(„Но днешната младеж, оплаква се старецът, който язди до него, е един нестихващ срам, не се занимава с нищо друго, освен да се бие, да прави деца на проститутките и да оскърбява старците.“)

— Мека е. — Грийн тръгна след Уил по пътя му към изхода. — Ръката ти. Ще ми повярваш ли, Шекспир, че ти желая доброто? Защото е така. — Пресъхналите му очи се взряха в Уил. — Обаче има едно нещо. Слушай. Късметът е дълг. За късмета трябва да се заплати.

Когато Уил си тръгна, уличката беше огряна от ослепително слънце, а яркият ужас, той го знае, е най-най-лош, като мъртвата котка, която видя в канавката, и още една котка, съвсем жива, изяждаща със задоволство вътрешностите й. Превъзходният, окъпан в слънце блясък върху всичко: лъскавата козина, бисерните вътрешности.

Влачи съпруга й във някой ров, трупът му ще ни служи за възглавка![9] Умът му целият беше едно огромно бяло пространство, докато го пишеше и докато обрисуваше как едноръкият Тит прерязва гърлата на братята, а Лавиния без език, без ръка, държи тас между своите чукани, за да събере кръвта: нежна светлина окъпа листа, а някъде в съседната къща мъж и жена тъй сладко пееха и свиреха на лютня.

Когато придаваш сила на една пиеса, отнемаш мъничко от силата на света. Ужасното подозрение, че тази власт е най-доброто, което съществува.

Уил прекосява Клоптън Бридж, водейки изнурения кон, почти си е у дома. След малко ще види Едмънд, защото когато и да пристига, малкият му брат винаги първи посреща Уил, сякаш има уши на хрътка. Ето го, тича презглава от другия край на „Хенли стрийт“. Вече е дванайсетгодишен и по-пораснал, отколкото всички тях на тази възраст, с широки рамене, момчешката му хубост потъмнява.

— Братко, мой тъй сладък братко Уил, поклон пред милостивите небеса, които те пратиха тук — казва той.

— Засега това ти е най-доброто — казва Уил и двамата се разсмиват.

Всеки път Едмънд го поздравява с някой поетичен абсурд, част от шеговитите им ритуали. Щом Едмънд почва да бърбори за стотиците неща, които е правил, Уил долавя звук на тръстикова свирка в гласа му, сякаш съвсем скоро ще се прекърши: много рано. Някои момчета актьори запазват непокътнати гласовете си до осемнайсет години, за радост. Играят ролите на жени по-добре на по-късна възраст, дори да се налага прикриване на наболата брада… Обаче още си е момче по начина, по който подскача отстрани до Уил. И тази жизненост. Сякаш родителите им бяха добавили някаква финална енергия към последното от децата си. Особено баща им: същата красива външност, масивни кости. Жалко, че всичко в личността на Едмънд дразни баща им. Унфортунатус. Вероятно у него има твърде много от Уил. Обича приказките и стиховете и жадно поглъща всяка дума на брат си за театъра. Въпреки че Уил се старае да не говори чак толкова за него, тук, от другата страна на границата.

— Ан.

Тя присвива очи, Уил се гмурва от ослепителната улица в дървесния сумрак на къщата. Прегръщат се доста дълго време. Това винаги по някакъв начин е по-лесната част. Липсвали са си един на друг, препотвърждават любовта си: настоятелна необходимост, сякаш току-що са оцелели след злополука, побягнали са — както веднъж Уил направи в Лондон — от внезапното срутване на комин. По-късно може да стане трудна сложната непринудена задача да са съпруг и съпруга, но не сега. Сега идват децата. Тичайки. Хрумва му, че биха направили така за някой любим чичо. Бързо притиска подаръците към тях и пак се старае да не се изненадва от това, колко са пораснали, от буйния им живот без него.

Най-лесно му е с момичетата. Сузана скоро ще навърши десет и в нея се готви да разцъфне цялата свежа красота на рядко срещано полско цвете на майка й. Тя е дама и смята баща си, като повечето мъже, за приятно непохватен. От седемгодишните близнаци Джудит изглежда, както се оказва, най-малко приличаща на близначка — алчна, небрежна, приемаща за даденост разглезването на най-малките. Но Хамнет: огромните му сини очи сякаш виждат твърде много, дори, изглежда, го болят, като че ли поемат твърде много светлина в себе си. И Хамнет не е доволен от дадените набързо обяснения, от онова, което се казва на децата, както взимаш ябълка от запасите и им я тикваш в ръката, ето. Но къде е прасето на Куини? Умря. Как така умря? Заколиха го. Но подробностите, които иска, го отвращават. А миналата година, онзи ужасен момент, в който Хамнет влезе и видя току-що пристигналия Уил, още с пелерината и изпоцапан, с неподстригана брада, да прегръща другите, а после се обърна да разтвори обятия и Хамнет избухна в сълзи, побягна разплакан. „Кой е този човек, не познавам този човек…“

Подозрението — ужасно, за собственото ти дете! — че Хамнет мъничко се преструваше, за да направи впечатление за… какво? Е, той избяга при дядо си, при своя любимец. Беше като него в желанието си за несъмнени факти. За истината. Кое е по-тъпо от увереността, мисли си Уил, кое мъртво нещо е по-мъртво от истината? Уил опитва да преодолее това изражение в очите на Хамнет с по-голям подарък, с нежно, внимателно изслушване. Но вероятно, ако е тук повече, ще има по-голям ефект. А, да, това. Въпросът, който висеше тук, с него през цялото време. Колко дълго щеше да се задържи чумата, колко дълго щяха да останат затворени театрите, какво би правил, ако това се проточеше? Кой беше той, както каза Хамнет, свивайки се до корема на Джон Шекспир. Реши.

Започва с чумата и завършва за Ан с такова предателство към Уил, каквото сърцето й никога не е познавало.

Тъкмо там се случва всичко — в сърцето; не белият свят, а сърцето е голямата арена или театърът за Ан. Това е вместо промяна в нейната власт, защото по-скоро тя е госпожа Шекспир в Стратфорд сега, а не свекърва й. Усеща се по тона, с който хората се обръщат към нея на пазара; или когато жените се суетят около нечия бременност, когато една от тях подготвя спалнята си за раждането. Като Джудит Садлър, горкичката Джудит с изтерзаната отново утроба. Събират се около леглото, препоръчвайки двойните капаци да се затворят, за да държат отровния въздух навън, пламнали и бърборещи; а към Ан проявяват мъничко допълнително зачитане, не съвсем уважение. Забелязват роклята й, лондонска изработка, Уил й я донесе, след като набави мерките от госпожа Грей, стратфордската шивачка. Риск, след като единствено с проба можеш да си сигурен, но се получи идеална и нямаше нужда от преправяне. Не много съпрузи проявяват такова внимание, казва госпожа Куини, докато родилната чаша се подава наоколо. Той преуспява, казват: хубаво е, когато един мъж натрупа богатство.

Какво прави той в Лондон, се знае из града, без особено да прониква до съзнанието. Трудно е да приемат за достоверно, че играчите печелят такива пари, че са с такова добро положение; но това е Лондон, всички начинания там са по-големи, а пък и кралският двор… Всичко е от злато, разбира се, и колко горда трябва да е тя, че Уил така се издигна, но все още е в крак със Стратфорд и дома си. Да, всичко е вярно. Тя е горда, без да чувства гордост. Може ли е да се различава от чувства? Уил вероятно ще знае. И разбира се, изключено да е завист от горкичката Джудит Садлър, обезличена от помятания и бебешка смърт, готвеща се отново да влезе в безмилостната хватка на раждането. За Ан това беше приключило — лягаха заедно толкова рядко, а и тя сякаш никога не се разпалваше и неизреченото решение беше: семейството е завършено.

Това лято обаче е белязано не от раждане, а от смърт. Старият господин Фийлд — след цялостно влошаване, не от чумата. Стар, господине, стар, вкопчените ръце и мозъкът са като съсухрена в средата ябълка. Отиват да направят последно посещение в знак на почит: Ан, Уил, татко Джон, който мръдва навън толкова рядко. Умирал в мъки там горе, казват, като баща й. Ан и Уил сядат с госпожа Фийлд, а старият му приятел се качва по стълбите, за да погледа с очите си борбата.

— Не знам какво да правя със себе си сега — казва госпожа Фийлд, сякаш мъжът й вече е умрял. Почти се засмива, повдига черните си поли. — Да отлетя, дали да отлетя?

Отгоре идва гърленото боботене на татко Джон: мир, скъпи ми приятелю. Скъпи мой приятелю, нека Божият мир е с теб. Бива го в това, отбелязва Ан: моментите на върховна криза изваждат най-доброто от него. Ежедневието, от друга страна, е преграда и примка.

Джон Шекспир слиза долу.

— Е, предполагам, че ме позна по някакъв начин. Но постоянно пита за Ричард. — Тъжно поклащане на главата, утешаваща ръка върху рамото на госпожа Фийлд. — Мисли, че Ричард някак си е още тук.

— Не, уви, още един дезертьор от семейното огнище — промърморва Уил на Ан, после се извинява с гримаса.

— За него би било облекчение, сигурна съм, ако можеше да го види пак — въздъхва сестрата на Ричард.

Тя пиеше направо от семейния чучур на пуританството, създадена точно за смъртно ложе.

— Да, но не би, скъпа моя — казва татко Джон. — Дори и да можеше да го познае.

— Мога аз да се кача — обажда се Уил. — Да говоря с него. Може да помисли, че съм Ричард. Ами, на една възраст сме, с еднакъв цвят на косите и лице. Мога… — „Иска, мисли си Ан, да каже: Мога да стана него.“ — Мога да съм като него.

— Това е лъжа. Греховна — виква сестрата на Ричард.

— Той не говори сериозно — изръмжава татко Джон.

— Ами ако това го облекчи — нежно настоява Уил.

Ан се чуди дали би настоявал толкова, ако баща му не беше тук.

— Да, да — казва най-после госпожа Фийлд. — Не се разбираме от години, аз и той. Не мога да направя нищо за него. Не мога да достигна любовта през старите обиди, няма да премине през тях. Той има нужда нещо да повдигне духа му, преди да го прибере Господ, иначе…

Тя не казва иначе какво. Просто поглежда очакващо с очи без сълзи, мрачно, към Уил.

Докато Уил се надига да стане, баща му надвисва отстрани, горчиво съскайки:

— Но ти не си Ричард.

Уил го поглежда набързо: просто, безпристрастно непоколебим.

— Какво значение има кой съм? — пита той и се качва горе.

Не е тогава обаче предателството, защото Ан е на страната на Уил. А друг път, една седмица след като погребват стария господин Фийлд. Лятото временно е отстъпило на сивотата и студа; всички са затворени вкъщи. Едмънд не може да си намери място и разпитва Уил за пиесите, които е написал за Лондон.

— Искам да ги прочета. Не ги ли носиш със себе си?

— Имам някои страници на нещо, върху което работя — казва Уил, предпазлив, уклончив. — Но пиесите стават собственост на трупите, щом бъдат завършени. Пазят ги.

— Но ти трябва да ги отпечаташ. Защо не помолиш Ричард Фийлд?

— Той няма особено високо мнение за тях. А и ако са отпечатани, стават обществена собственост. Трупите не се занимават с такива. Освен това… печатането е нещо като последна дума. Никога не ми се иска да казвам последна дума. Когато не останат повече думи, тогава… — разколебава се той.

— Сигурно ги помниш обаче — казва Едмънд с младежката си непреклонност. — Покажи ни малко. Денят е скучен, а тук сме голяма публика.

Уил няма особено желание. Ан чувства, че това нежелание някак си има общо с нея. Маниерите са взети от баща му — дръпване, поглед, вперен настрани. Той никога не говори за професията на Уил, освен от гледна точка на спечелените пари и изработените дни. Иначе демонстрира едва доловимо смущение като Садлърови в църквата, пренебрегващи съвестта си, вероятни паписти. Джоан също се обажда:

— Но нищо мрачно — казва тя. — Достатъчно мрачно живеем напоследък.

Има предвид времето вероятно. Уил почва да разказва своята комедия. После неуверено да изговаря ролите — да играе ролите. Да бъде същото. Едмънд избутва назад мебелите, за да направи място, задъхан, сияещ. Всичко е една скоротечна лудост с близнаци и грешки — две двойки близнаци. Само една в оригинала, казва Уил. Защо да го променя? За още по-голяма лудост. Той се стрелва из разчистеното домашно пространство и удивително, превръща се в четирима души, запращайки гласа си насам-натам, възправя се, висок и едър, превива се и се смалява. Нищо чудно, че никога не наддава на тегло, мисли си Ан, изумявайки се от виталността му. И въпреки всичко не е в състояние да се потопи изцяло в играта, защото част от нея винаги гледа към татко Джон, към димящия хоризонт, който представлява той, към вятъра, духащ от неговата своенравна посока. На него, разбира се, не му харесва. Но Джоан и Сузана, и дори майката на Уил се смеят и удивляват.

И тогава: лош късмет. Джудит и Хамнет влизат, след като са хранили кокошките заедно със слугинята. Без да разбират, те връхлитат върху импровизираната сцена и Едмънд нежно, но нетърпеливо ги дръпва да не пречат. Докато Уил играе хора пред къща, а също и вътре в нея, като отмества тялото си.

— Така е! Дай ми нещо, да счупя тез врати! Главата ще ти счупя, тогаз ще видиш ти! Чупи език — след малко ще ти го залепят! А ти оттук чупи се! Поемай! Прав ти път![10]

Той ползва вентрология и издава звучна пръдня, толкова истинска, че Джоан се дръпва, веейки си с престилката: о, не те е срам. И отначало смехът го прикрива, докато повече не може да бъде прикриван — жалният, неумолим плач на Хамнет. Не му харесва. Не е истинско. Глупаво е. Татко се преструва. Страшно е. С потресен вид Уил зарязва актьора, навежда се и протяга ръце към сина си. Въпреки това може би в жеста му има нещо донякъде стилизирано, което показва, че е свикнал да наподобява чувства, вероятно дори истинските трябва първо да се опитат. И тогава Ан вижда безпогрешно едва доловим проблясък на раздразнение, че синът му трябва да е с толкова труден характер, толкова склонен да разваля нещата, така че… добре. Хамнет отива пак при дядо си, за да го прегърнат. И докато го прави, татко Джон го обръща точно на обратно, придържайки го пред гърдите си, така че обляното в сълзи лице на Хамнет да гледа към всички тях обвинително: гледа към тях, угаждайки на лъжата.

Но онова, което почва с чумата, накрая завършва с една от ужасните тристранни кавги. Тристранна, защото Уил и баща му заемат противоположни позиции, но има друга почва, на която можеш да стъпиш, ако си дързък или достатъчно любящ. Лятото е към края си, но не и чумата. Театрите трябва да останат затворени поне до Архангеловден, самият Уил го каза, а сега Грийнауей, преносвачът, носи новини, че в Лондон смъртта още вилнее и чумните ями се пълнят.

— Тогава ще останеш тук естествено — казва безцеремонно татко Джон като нещо установено.

— Трябва да подготвям пиеса.

— Ако е такъв вид работа — писане — татко Джон не би го произнесъл, без да млесне устни с отвращение — тя определено може да се върши тук.

— Не е само това.

— Не е? Какво е тогава?

Рицари, трополящи по мост, мисли си Ан, чудейки се откъде се взе този образ. От някоя история, разказана от Уил вероятно, толкова много от картините във въображението й са нарисувани от него. Рицари на коне напредват един към друг, щръкналите им пики се полюляват.

— Ако ще си изкарвам прехраната отчасти с перото, трябва да търся и други възможности, когато няма представления. — Както често се оказва, целите на Уил са насочени навсякъде другаде, само не и към баща му. — Много хора в Лондон пишат и в друга насока. Един от тях е моят приятел Том Наш. Пиесите са за сцената, но печатарите и книжарите — ами, Ричард Фийлд ще ти каже, умират си за стихове и истории. А има и благосъстоятелни, образовани господа, които биха възнаградили поета с покровителство, ако…

— О, и с хиляда други неща, като си помислиш. Какъв е този човек? — Татко Джон се оживява. — Ти избяга, за да станеш играч. Утвърди се там, съгласен съм, и спечели от това, докато можеше. Но това е в най-добрия случай половинчата работа, а пък сега всичко е объркано и не се знае дали вашите градски съветници няма най-накрая да кажат: съборете театрите, ако се наложи. Приеми този факт, Уил, вместо да строиш нови въздушни кули. — Усмихнат, въздишащ, той обръща поглед към Ан. — Знаеш, че съм прав в това отношение, дъще. Говори с него.

— Говорили сме, сър. Уил смята, че както и преди, сполуката му се намира в Лондон. Аз също насочвам вярата си натам и това ме удовлетворява.

Вярно е. Говориха по въпроса. Вероятно не разговаряха. Но Ан и там не може да се сражава, не и върху моста от думи.

— Ти си предана — казва свекърът й. С пълна промяна в тона добавя: — Тя е предана, Уил. Истинска съпруга. Надявам се да го цениш, защото без съмнение извличаш полза от това.

— О, боже!

Уил е преполовил пътя до вратата просто за да избяга от ситуацията, от възможността самият той да отговори, защото, както знае Ан, отвътре целият пламти и не иска да обръща този огън към баща си. Би било прекалено.

И тъкмо тогава влиза Едмънд, виждайки обичния си брат може би в отстъпление, сразен, а това е непоносимо. Уил е неговият свят, там той живее и спи като момче, което си има скривалище, където може да бъде себе си. Ан вижда в озареното лице на Едмънд усещането, че нещата зависят от него, а той обича отговорността; и въпреки всички оскърбления, още не вижда как ще разгневи баща си, казвайки разумно:

— Но Уил живее в Лондон, татко. Познава го, а ти не, така че сигурно знае какво е най-добре да се направи в неговата професия, и аз съм сигурен…

Плесницата през лицето го спира да каже в какво е сигурен, макар че вероятно го кара в мислите му да е още по-сигурен, съвсем сигурен. Едмънд погалва лицето си в срама, че е бил ударен, а Ан посяга и го прегръща през рамото, защото е длъжна — и да, следователно е въвлечена да вземе страна или да бъде страна, така да е. А Уил гледа с убийствено презрение и наточва езика си.

„Не го казвай, мисли си тя. Изразяваш се прекалено високо за него и той ще почувства колко е нисш.“

— Много хубаво, няма що — казва Уил. — И така в своята мъдрост и достойнство се държи някогашният съдебен пристав от град Ако-на-Голо бърдо. Но поне не си с гол свински тумбак, докато сипеш юмруци, татко. Обаче и това може да стане. — Ан вече изгубва смисъла на казаното. Уил обаче не изглежда изгубен, а плува тъкмо в свои води. — Но пияният обущар, който се боксира със своя чирак, е по-добър от човек, преструващ се на лондонския кмет, който властва, почитан, в общината, а междувременно бие най-малкия си син, този, по чиято кожа отпечатъците остават най-добре, който не е с необходимия ръст, че да отвърне, както подобава, а? Връщам се обратно в Лондон, разбира се, защото има смисъл — за всички, освен за теб. Това няма нищо общо с Едмънд и ти си едно жалко създание, ако насочваш към него удара, който е бил предназначен за мен. Прекалено прилича на мен, затова ли? И недостатъчно като теб? Но така би трябвало да бъде, сър. — Уил почти се закашля от ярост. — Синовете не трябва да са като бащите си, защото, ако приличат, всичко отива по дяволите.

И това е предателството на Ан. Обичаща Уил, дълбоко загрижена за Едмънд и неговата обида и свидетелка на най-лошото у свекъра си, тя въпреки това мисли: „О, Уил, не можеш ли да промениш нещата, просто за улеснение? За улеснение остави всичко да премине. Съгласи се, позволи му да чувства, че е победил“.

С други думи, тя желае Уил да не беше блестящо надарен и различен, да си беше останал в Стратфорд, да беше станал повече като Хамнет Садлър или като баща си.

Уил изглежда ослепял от ярост: все пак Ан се пита дали вижда предателството в очите й. Дали го разчита. Знаеше го какъв е в четенето.

Такова предателство: тя почти усеща, докато Уил се приготвя да се върне в Лондон, че чрез него е поканила всичко, което може да дойде. Тоест нещата, от които винаги тайно се е бояла, че ще произлязат от факта, че Уил е в Лондон, от актьорството и писането, от живота, който води изцяло извън нея. Тоест тя отвори широко вратата и каза на Дявола: „И така, влез“.

[1] „The Chances“ — комедия от Джон Флетчър, един от най-големите му успехи. — Б.пр. ↑

[2] Шекспир, Уилям. „Ричард III“, 5.3. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[3] „След зимата на нашите раздори/настана над страната пищно лято/под слънцето на тоя син на Йорк.“ Шекспир, Уилям. „Ричард Трети“, 1.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[4] Джон Хемингс (1556–1630 г.) — английски ренесансов актьор от трупата на Нейно Величество, най-прочут като редактор на Първото фолио на Шекспир. — Б.пр. ↑

[5] Шекспир, Уилям. „Ричард Трети“, 1.4. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[6] Шекспир, Уилям. „Ричард Трети“, 1.2. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[7] Робърт Грийн (1558–1592 г.) — английски драматург, поет и памфлетист. — Б.пр. ↑

[8] Игра на думи, fortunatus (лат.) — щастлив, късметлия. Unfortunatus — нещастен, злочест. — Б.пр. ↑

[9] Шекспир, Уилям. „Тит Андроник“, 2.3. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[10] Шекспир, Уилям. „Комедия от грешки“, 3.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

10
Жена, убита с доброта[1] (1592–1594 г.)

Толкова е млад, че да се появиш в негово присъствие, дава повод за неловкост. Като голотата или някой в нужника: трябва да се отдръпне. Уил чувства същото дори и втория път, когато младият граф Саутхамптън го приема.

Макар че е измамно. Да, той няма още двайсет години, още е под опеката на лорд Бъргли, който взима решеният вместо него. Но после си спомняш, че е наследник на благородническо име, на богатство, на многобройни имения. Тази къща в просторния Блумсбъри Фийлдс е само едно от парчетата земя, до които неговото влияние се докосва: склонен е да види бялата си ръка, протегната над повърхността на глобус.

Той внушава нова оценка за творението на всемогъщия — казва младият мъж. — Но също и за ръкотворството на човека. — Красива, бляскава вещ — германска изработка. — Въпросът как е създаден светът, още повече се изостря, когато съзерцаваш това. Вижте, господин Шекспир, тази превъзходна сфера, първо трябва тя да се създаде, а после картата да се залепи отгоре. Разпитвах за метода, но трябва да е специфична изпъкналост, знаете ли, а не плоска повърхност според Меркатор.

Сами са в библиотеката или толкова сами, колкото е възможно да бъдеш с млад аристократ като този: близо до камината седи стар възпитател или гувернант и клюмайки, наблюдава; прислужник с ливрея държи вратата и от време на време друг надзърта вътре с някоя личност, търсеща аудиенция, за да й бъде отказано или да я окуражат да чака с кимване или тръсване на благородническата глава. Уил е бил там. Дори преддверията, преди да те приеме графът, са образоващи: Уил чу няколко нови песни на лютня, изслуша личния разказ на свидетел, застигнат от буря на борда на кораб край Азорските острови и в добавка спасен от мавритански затворник, и се научи да прави каламбури на италиански.

— Знаете ли защо толкова много желаех глобуса? — продължава графът, избутвайки душещия нос на хрътката си. — Заради неговата незавършеност. Заради неясните участъци, на които картографът е наподобил къдрави чудовища. С радост бих направил тези места по-достоверни, бих изучил света правилно. Разбирате ли, да откривам. О, ходил съм до Франция. — Пренебрежително, както човек би казал Уестминстър. Той завърта глобуса. — Места sans[2] имена, разбирате ли, са единствената ти дестинация. Божичко, колко ли малки сме на тази земя. Като дирята на мухата или бълхата или още по-малки, не мислите ли?

— Още по-малки, още по-малки. Представете си възможно най-малкото нещо, после го срежете на две. После срежете тази половина и така нататък.

— И ерго никога не стигате до нищото, колко ужасяващо!

Но нищо не ужасява този млад човек, вижда Уил.

Като пчели около цвят, каза Наш за младия граф Саутхамптън, писачите, мислителите, певците се тълпят край него или да не кажа като мухи върху подобаващо привличащото ги? Наш също се надява на покровителство от Саутхамптън. Младокът не е само богат и могъщ, а и образован, изтънчен, отдаден на библиотеката си също толкова, колкото и на конюшнята си. Благодатно слънце, около което хората на изкуството могат да се разположат като звезди, отразявайки малко от по-ярката сияйност… Уил откри, че помагаше да се нагодиш към езика на това нещо: покровителството. А и то е ново за него, отвъд директните отношения между драматурга и тълпата. В най-драстичния случай, ако не харесат, каквото им предлагаш, ти го хвърлят обратно, мятат го като развалено месо в лицето на гостилничаря. Но да положиш написаното от теб пред покровител, аристократ, значи да говориш с друг глас, да се обръщаш към по-широк и по-тесен свят. Пишейки своята поема, подготвяйки посвещението си, той беше размесил възвишения секс на Венера и Адонис с образи на безнадеждно раболепие, кънтящи врати, затръшващи се в лицето му, докато безгласни разпоредители бързаха край него с доходи от аренди, дори и в по-благосклонно настроение, княжеска щедрост: много съм доволен, зарийте го със злато. Призова ги всичките, докато надписваше посвещението, издири в коя от къщите си е отседнал младият граф.

Близо до Лондон, оказа се, въпреки чумата, която се спотайваше през зимата. А после подходът, писането се превърнаха в ритуал. Погледни благосклонно на моя клет ум и безплодна фантазия. Всичко беше извънредно странно. То обаче не промени основното чувство, чувството за създаване. „Това ли е най-доброто от мен?“ — питаше се той. Пиесите се създават във въздуха, в пространството между актьори и зрители, както бурята — между лекия повей и нагорещения неподвижен въздух. Ти не би посветил буря. Но това, „Венера и Адонис“, беше той, разпрострян върху листа — занаятът, познанията и онова, което яхваше, щом въображението връхлетеше и думите почнеха да преминават през него.

— Вие сте добър мореплавател, господарю?

— О, повръщам като котка от първия курс по море, но кой мъж би се спрял пред това, когато го чакат Америките и Елдорадо? А после и антропофагите в Африка, хора с глави под раменете — въпреки че положително вече съм виждал такива и в двореца. — Имитира със сърдечността на човек, който никога няма да познае насмешката. — Знам, че не бива да го правя. Но наистина, ласкателствата, с които отрупват кралицата, са достатъчни да ти се обърне стомахът. Е, глобусът ми е много хубава покупка, нали?

Уил си позволява усмивка наум, защото Хенри Райътсли, трети граф Саутхамптън, е също толкова алчен за ласкателства, колкото и всеки застаряващ монарх, отбягващ проницателното око на огледалото.

Той безспорно е млад мъж с необикновена привлекателност, малко неопределена, каквато трябва да е мъжката красота: само простолюдието може да бъде себе си. Облечен е великолепно, както подобава на млад благородник, в чиито крака е светът, но в дрехите му можеш да видиш просто старанието на шивачи и бижутери, които го превръщат в свой доходоносен идол. Косата е различна: с рядко срещан истински кестеняв цвят, по-дълга от косите на повечето жени, вързана и с виещи се по рамото къдрици. На малко мъже им отива: трябва ти същата деликатна ястребова смесица от черти. Красотата му сега не изисква усилия, но с времето ще има нужда от грижи, за да се поддържа. Уил се замисля за Джак Тауни: последно го видя в някакво посредствено представление, изглеждаше и мрачен, и отпуснат. Нещо като скръб опари Уил.

— Красива гледка — казва той за глобуса. — Картина на всичко онова, което може да бъде твое. Не като Тамерлан, който подчинява. А притежание в мислите.

— Александър, който плаче да покорява светове. Често превеждано неправилно от Плутарх. Образ на безсмислието на желанията. — Точно когато най-много приличаше на момче заради перченето, неочаквано се изказваше със зрели думи: плодове на университета, на библиотеката, за която твърди, че Уил трябва да има като своя. — Естествено, искам да правя всичко. Да вземем Италия — господин Флорио казва, че е трябвало да се родя италианец, и когато пея мадригал, си мисля… но аз копнея да съм поет. Да правя нещо подобно на вас.

Ето го ръкописа, на една табуретка близо до глобуса: това ли е моментът на унижението? Последния път Уил просто му почете малко и получи позволение да го остави. Вместо това Уил сериозно казва:

— Наистина ли? Защото се съмнявам.

— Не би трябвало. Ще достигнете до множеството, когато го отпечатате и не само защото е толкова топла и чувствена. А защото намира начин да бъде и комична. Поне… — той се усмихва — се надявам, че това е било намерението ви, иначе току-що ви сломих.

— Да, към това се стремях. Похотта е смешна, защото се боим от нея. Затова се смеем. Възможно най-неудържимият смях, който съм чувал, беше на погребение.

— Боите се от деянията на плътта? — за първи път графът изглежда високомерен, вероятно защото е несигурен.

— Ами, за всичко останало знаем откъде идва, къде отива глад, амбиция, обич към семейството, нашите мечти, нашият бог. Но в нея нищо не ни е понятно. В нищо друго не се вглеждаме назад и не съзираме такъв ужасен непознат.

— Искат да се оженя — безизразно казва графът, давайки знак за вино. — Моето семейство. Моят лорд Бъргли има конкретни намерения… Предполагам, че всеки се жени накрая. Въпросът е коя е подходяща. Имате ли съпруга?

Уил потвърждава с поклон.

— При мен е различно, разбирате ли. Когато се оженя, ще трябва да изнесат картите. Адвокатите ще определят размера на сватбената почерпка. Може ли да е така? И шията обвива му с ръце, и врастват се в едно, лице в лице.[3]

Младият мъж леко се изчервява, докато декламира цитата. Сега Уил с все сили се старае да се поклони.

— Оказвате ми твърде голяма чест. Моите окаяни думи… — Всъщност обаче е доста доволен от тези стихове. — Това е образ на идеала. И все пак — няма причина любовта и политиката да не могат да живеят заедно.

— Не звучите много убедително. Вълнение и непоклатимост едновременно. Твърде големи изисквания към живота. О, смятам да изисквам. Подобно на намерението ми да се занимавам с всичко или да бъда всичко.

— В този смисъл човек би трябвало да е нищо — казва Уил и си мисли: „Звучи извънредно желателно“.

Графът налива вино и му подава чаша. Огромна важност придобиват тези неща, когато ги върши благородник: старият дремещ възпитател се размърдва, забелязвайки благоразположението.

— Елате в имението ми в Тичфийлд. Да, много надменно от моя страна, знам, да се разпореждам с времето ви. Простете, кажете да. Трябва да замина по имотни въпроси, а искам да съм повече във вашата компания.

След кратко мълчание Уил пак влиза в роля.

— На вашите заповеди, господарю.

Пиейки, графът се увлича по една от внезапните си мисли.

— Имайте предвид, че ако наистина беше така, човек би бил непобедим. — Той посочва глобуса. — Но ние живеем в пролуката между зрелището и истината. — Разсмива се. — Казват, че съм твърде впечатлителен, господин Шекспир. Ще започнем велика приказка.

А, ще започнат ли? Уил пътува до Тичфийлдското абатство с прислугата на графа, което вероятно е показателно. Сред тях има готвач, който се суети над новозакупена batterie de cuisine[4], гледайки отвисоко писача с неговите раздърпани книги и листове. По пътя Уил си мисли: „Нова година, със сигурност театрите пак ще отворят и най-после мога да си бъда аз“. Но това не е ли той? Е, част от него. Обезпокоително е откритието колко много части има; и предизвикателството да ги държи отделени една от друга. Не, не смята, че грешната посока — превръща се в поет на официалните стилове, пише за изтънчените вкусове на Саутхамптънови. (Това, което Грийн искаше всъщност. Грийн вече е мъртъв и погребан като бедняк.) Като театъра, въпрос на несигурност, подкрепа, напрежение. Всъщност му харесва, но се чуди дали не му харесва повече, защото баща му намрази театъра и поиска да го откъсне от тази прегръдка.

Но ако Ан не се съгласи? Ако го повика обратно от тези скитания в търсене на роля и каже: „Имаш си една тук“, репликите, научени наизуст толкова отдавна, наизуст…

Животът в провинциално имение е нов за него. Арендатори и икономи, овощни градини. Предан приветствен танц на прислужници и деца. Дългата галерия, така удивително проектирана за онези междинни моменти от деня, като да ходиш по палубата на кораб, представя си Уил. Не остава безразличен към всичко това, към ритуалите и удобството. Пристига майката във великолепие като за принц — с ездачи, съпровождащи кортежа, кучета и рогове, тежко поклащащата се карета, дребната фигура, натруфена с дрехи, вмъкнала се в залата, където Уил чака с музикантите, и човека, чието точно положение той не разбира, който познава графа и виква от време на време: „Благодат, господарю мой, благодат“ и се чува винаги „Веднага, веднага“.

Уил очаква да бъде забравен по същия начин, особено след като идва майката и почват разискванията по семейното състояние. Преброжда местността и много скоро — библиотеката. В едната ръка — италиански, в другата — Спенсър[5], болезнено красива книга (и докосвана от ръката му: великият Спенсър, бил е тук). О, можеш вечно да се занимаваш с това и си съгласен да те забравят — или вероятно да изчакваш по-голямото повишение, което може да дойде, особено щом графът достигне своето пълнолетие. Да станеш секретар може би, доверен служител, отговорен за документацията му, кореспонденцията, библиотеката, придобивките, а също и със свободно време да пишеш, да посвещаваш всяко ново произведение с още по-голяма привързаност. Примамливо наистина и определено е положението, към което се стреми Кид, преследвайки Марлоу с неговото монотонно господарят това и господарят онова. А Уил? Да се приспособява, никога не му е било трудно. И все пак още не може да го проумее. Ако това са начинът и пътят, тогава погрешно е започнал сред аплодисментите на театъра. Разбира се, че може да е така. Всичките му начинания в края на краищата отначало са изкривени.

Графът праща да го повикат една сутрин рано, преди лов Уил го заварва наполовина или четвърт облечен, буйната му коса пада свободно, неприбрана. Бяла гръд, източени бедра на ездач.

— Уил, задръжте това огледало, моля ви. Дръжте го ето така, искам да се видя в истинската перспектива… — В този момент осъзнаваш, че той е велик благородник, а ти — пописващ актьор. Правиш го обаче; защото освен това те са и приятели, доколкото могат да бъдат. Тежкото огледало в ръцете му се килва и хвърля отблясък нагоре. — Не — въздъхна графът след дълго проучване. — Проблемът при мен е, че ходилата ми са малко по-големи.

Шеговит, двусмислен, предизвикателен поглед, отправен към Уил в огледалото, в което живеят заедно така, както не могат в света извън него. „Не, господарю, не мен — мисли си Уил, свеждайки очи. — Аз имам странна връзка с постижимото.“

— Знаеш какво би трябвало да правиш, нали? — каза Бартоломю, обърсвайки потта от челото си; капчиците лъщяха на слънцето.

— Не, но ти ще ми кажеш — отвърна Ан.

Вървяха по пътя през полето към Шотъри. Когато и да дойдеше в Стратфорд, а напоследък това ставаше доста по-често, той се отбиваше на „Хенли стрийт“. „Вземане-даване с татко Джон“ — подозираше тя. Когото брат й още смяташе за папист — но такива неща никога не ставаха пречка за парите. Децата вървяха с тях или поне Сузана. Хамнет гонеше Джудит, бузите му пламтяха, сякаш целта на живота му беше да я изпревари до разцепения дъб.

— Трябва да ги водиш във фермата по-често. Укрепва здравето им. Въздухът в града не е чист.

— Добре. Това ли е нещото, което трябва да правя?

Бартоломю поклати глава към нея със своя стар, обичаен поглед: „О, Ан“.

— Значи, е поканен да се забавлява или вероятно е на служба в благородническо имение. За колко време?

— Не знам. Той е гост, но имало много такива, казва в писмото си. Огромно домакинство.

— Мислиш ли, че ще получи пост след това? Пари? Явно очаква някаква полза.

— Нещо подобно, да. Докато театрите са затворени, трябва да обърне перото си към друго.

Само толкова беше отсяла от писмото му. Нищо не разкриваха писмата на Уил, дори и сега, когато Ан започваше да ги чете без помощ. Усилието да бъде себе си, изглежда, го беше победило.

— Е, това ли е планираният замисъл? Да се върне в театрите, когато пак отворят? Или какво — да е поет извън сцената, да печата и да продава?

— Не знам.

„Каквото и да е — помисли си тя — няма да зависи от мен.“

— Това, от което имате нужда — каза Бартоломю — е ваша собствена къща.

Предаността внезапно лумна.

— Да, Уил работи и спестява за нея.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре. Почти се изкушавам да кажа, че всичко ще свърши работа. Мили боже, Ан, виж какво ти причинява твоят свекър.

— Мислех, че ти и той се спогаждате.

— Така е, на подходящата почва, но аз не бих могъл да живея с него и една седмица. А това говори много, защото съм живял с теб много дълго.

Щастлива е с него така или поне знае къде се намира спрямо своя брутално искрен брат.

— Татко Джон… господин Шекспир не прави нищо друго, освен да ме кара да се чувствам приета, ценена, обичана, откакто се омъжих.

— И това ти изглежда правилно и уместно? Хайде де, човекът винаги е бил политик. — Както обикновено, когато си пийнеше, Бартоломю беше по-възприемчив. — Вече не участва в заседанията на градския съвет, но си играе с властта вкъщи, с онези, които обича, когато може. Нямам представа каква отколешна война се води между него и Уил, но със сигурност ти си най-доброто му оръжие.

Тя го знаеше. Беше особено ужасяващо, че Бартоломю също го знае.

— А и децата. Гледай какво прави от тях.

Тя се завъртя към него.

— Не смей! Децата ми изобщо не страдат. Аз съм…

— Ти си любяща, нежна майка и ги пазиш като истинска лъвица, знам. Но забележи, ти каза „моите деца“. Ами те виждат повече дядо си, отколкото баща си, а дядо мисли, че са дошли на земята ангелчета, а децата изобщо не са такива, нито пък трябва да си мислят, че са. Преставаш да виждат това вероятно защото е пред очите ти всеки ден. Но разбираш какво имам предвид, нали?

— Да — отвърна тя и думата й беше пълна с увереност, както яйцето със съдържание.[6]

— Е, тогава, когато Уил се върне, говори открито. От теб зависи. А и нали поначало ти го хвана? Искаше го. Получи го. И в интерес на истината, беше добър ход, защото малко мъже в Стратфорд печелят толкова. Ти си подреди живота добре, Ан, така че защо да спираш? Сега той постига успехи и Лондон е сърцето на неговите успехи…

— Именно. И той трябва да е там, така че всичко това…

— Именно, трябва да е там, така че защо не и ти?

Ан спря като закована. Отпред децата й подскачаха, окъпани в светлина.

— О, смея да кажа, че ми изглежда огромно начинание. Но представителите в парламента взимат семействата си, адвокатите, когато има съдебни заседания. Тук става дума само за временно жилище. Ако той ще бъде лондончанин, тогава защо и семейството му да не иде там? Но тъкмо това, предполагам, му е щекотливото на въпроса. — Заслепена от слънцето, Ан си спомни как, когато бяха деца, той пъхна под носа й парче сирене. Хайде, помириши. Правеше й физиономии. — Доколкото схващам, старият Джон Шекспир още мисли заниманията на Уил за временни приключения на странстващ рицар. Ще се върне, ще се откаже. Но не, според мен. И не съм баща му, нито пък мен катурва в леглото, затова мисля, че виждам всичко съвсем ясно. Остави възгледите на благоверния Джон извън сметките, Ан. Семейството си е твое.

— Добре тогава — каза тя с пресъхнало, почти прегракнало гърло. — Но не искам Уил да прави нищо, освен ако не е по негово желание.

Като нас, нашата любов и бракът ни, всичко: нищо не стана насила, всичко беше по наш избор; иначе къде е Раят? Иначе е разклатено стъпало насред пътя нагоре към боядисано небе.

Бартоломю започна да се кикоти.

— Много си сигурна, че хората знаят какво е това, което искат да направят.

— Да, защото ти винаги така си ме учил.

— Аз, как?

— Ами — тя сви рамене — ти винаги си познавал себе си.

— Боже. Мен не ме гледай. Не говорим за мен. За теб, Ан, и за твоите хора. Мисли за тях, действай за тях. Аз… аз нямам какво да губя.

И той продължи напред с озъбената кучешка усмивка на пияница, неизмеримо нещастен, заравяйки своите причини в пещери, които никога не можеш да достигнеш.

Когато широкоплещестият младеж го заговаря пред магазина на Фийлд, първата мисъл на Уил е, че това е някакъв събирач на дългове; че ще накара да го отведат в тъмницата. Не знае да има някакви дългове, но изглежда, това наистина се случва на всички в неговата професия, затова не е съвсем изненадан.

И дори когато младият мъж казва, мушвайки голяма четвъртита ръка в неговата:

— Господин Шекспир, толкова отдавна искам да се запозная с вас, че това нямаше как да не стане. Възхищавам се на работата ви толкова много, че рискувам да ви разсърдя, изказвайки го с тези думи.

Дори и тогава Уил има чувството, че по някакъв начин е бил арестуван.

— Сър, не се сърдя, вие сте много добър!

Уил вижда, че младежът държи неговата „Венера и Адонис“, неподвързана, под мишница.

Насърчен — въпреки че не изглежда да има нужда от голямо насърчение — младежът продължава:

— Кълна ви се пред Господ, че имате дарбата да сте най-великият поет на нашето време. Това, сър, го казвам без цел. Познавам света. Предполагате, че подобна похвала търси награда. Говоря чисто и просто като изследовател, като почитател на словото; говоря като човек, учил в нозете на Уилям Камдън, когото още мога да смятам за свой приятел. Говоря като човек, който познава в оригинал „Метаморфозите“, „Любовни елегии“ и „Георгики“, който е вникнал в това. — Той потупва книгата. — И не съм чел нищо на английски, което може да се сравни с него. О, разбира се, има стотина недостатъка и не малко нелепости.

Казано с широка усмивка, сякаш беше най-голямото хвалебствие, изречено досега.

— Само стотина?

— Гледал съм пиесите ви. После излезе това, аз видях кой е печатарят, разпитах наоколо и ми казаха, че често може да бъдете намерен тук. Е, ще се сблъскате с доста глупави критици, които не знаят за какво говорят, затова сигурно е за ваше добро, че срещате човек с познания и добър вкус. — Жаклин Фийлд минава през магазина с тревожен поглед, сякаш се бои, че тези двамата скоро ще почнат да си уреждат сметките. Младият мъж й се покланя, после сякаш за първи път идва на себе си. — Господин Шекспир, единственото, за което моля, е да не съдите за мен — горд жест към обикновеното му облекло — по това как изглеждам.

Уил се усмихва.

— Разбира се, и вие също.

И след това няма какво да се направи, освен и двамата да благодарят и да се сбогуват или да предложат да пийнат някъде. Предприемат второто и Уил се запознава с Бен Джонсън.

Избира „Русалката“, мислейки, че може да си намери някаква работа, понеже семейство Бърбидж и Хенслоу често ходят там. После се чуди дали мястото не е над възможностите на Джонсън; чуди се и дали тайно не му се иска да е така, дали не иска да изтъкне своята значимост пред младия почитател… Но няма ли този човек вид на истински лондончанин, не се ли чувства повече като у дома си, по-равнодушен, отколкото Уил някога ще бъде? Бен Джонсън е човек, който вече кара Уил да си задава въпроси за себе си. Странно, че още не е хукнал на безопасно разстояние от него.

— Е, кажете, как го направихте?

Скоро става ясно, че Бен Джонсън няма против да говори за себе си: на втората чаша бира вече е разказал на Уил за доброто си потекло, Уестминстърското училище, Уилям Камдън, военната служба в Ниските земи и онова, което скромно споменава, че е само повей от широките му познания. Но много по-нетърпелив е да изкопчи от Уил всичко — за живота му, мислите, театъра. Уил е добре трениран да не се издава, така че не се бои. Нещо повече, пред този човек няма особено много против да говори. Неговото любопитство е свежа струя като от ръчната помпа, под която, изглежда, мие несресаната си къдрава коса.

— Как направих кое?

— Ами, всичко това. Казвате ми, че сте обикновен човек от Уорикшър. Но пък пиесите ви доставят удоволствие на цялата публика и по същия начин пишете според изискванията и на най-придирчивия вкус. А отгоре на всичко сте и актьор. Това, че играете на сцената, помага ли? Казват, че Марлоу презира театъра.

— Така изглежда. Не знам къде свършва привидното и почва истинското.

— При Марлоу? Имате предвид, че се преструва?

— При когото и да е. Що се отнася до играта на сцената — това е занаят. Писането на пиеси също е занаят. Учиш се в движение кое с кое си подхожда, кое до кое се разпада.

Джонсън изглежда скептичен, дори гледа с подозрение, сякаш е чул нескопосана шега.

— А до останалото… Ами, ето ви с моята книга в ръце. Бяхте достатъчно откровен да ми кажете, че не обичате професията си.

— О, няма нужда да сте изтънчено любезен с мен. Моята работа е отвратителна, да, но припечелвам някакви пари от нея и ги изразходвам за най-питателната от всички храни, храната за ума.

Уил кимва.

— Значи, отговорихте на собствения си въпрос. Любовта винаги ще се справи. Под любов имам предвид кое избираш. Аз избирам това и всичко, свързано с него… — Той усеща зараждащата се болка в челото си, което значи, един на три пъти, продължителна, смазваща мигрена. — Намираш начин да се сдобиеш с онова, от което имаш нужда. За късмет Ричард Фийлд е стар мой приятел и тъкмо неговият магазин е поляната[7], из която бродя и паса. Ако отбираш малко от френски, от италиански…

— И всичко това от най-обикновено провинциално граматическо училище? Добре сте се справили, определено — усмихва се Джонсън — след като с право може да се каже, че притежавате повърхностни познания.

— Не е бил прав, да знаете. Който и да е изрекъл тази арогантност, е очарователен.

Макар че Уил знае кое го сближава с този човек, както не знае кое — с Марлоу или дори с Наш. Джонсън се изчервява съвсем малко.

— Арогантността не е нищо друго, освен сила на ума, изпреварваща себе си. Уверявам ви, господин Шекспир, пред вас съм смирен, по-смирен, отколкото съм бил някога. И в този дух нека ви попитам, на каква възраст според вас трябва да се ожени човек?

Невероятен ясновидец. Уил разтрива слепоочията си. Главоболието още не е взело решение.

— Очаквате изтънчени метафори, някой куплет? Мога да ви дам само банален отговор. На възраст, на която може да поддържа съпруга.

— Така, така. Но този отговор е разностранен. Да осигурява прехраната й или да я облича в коприна?

— Вие… той първо трябва да опознае нейните особености.

Джонсън се замисля.

— Е, това не е толкова трудно. В края на краищата, има само няколко типа хора. Има конкретни вариации на характер, нрав, да, но те са само петънца по гърдите на дрозда и все пак го различаваме от черния кос.

— Не — отвръща Уил, неприятно изненадан — във всяко перце има цял един свят. И цели вселени в пространствата между перата.

— Хм. Но не може да мислите така, защото иначе щяхте да спирате над формата на всяко речно камъче и да се въртите над всяка дума, и накрая щяхте да полудеете. Кога — Джонсън пита това едва ли неслучайно, избърсвайки бирената пяна от устните си — кога ще преработите драмата?

Уил усеща, че е скован и че се съпротивлява като повдигнат капак на ковчеже за ценности.

— Обширна тема. Не се замислям по-далеч от това, какво ще става, след като стихне чумата и пак отворят театрите.

— А трябва.

— Трудно ми е да изразя колко много ненавиждам да ми казват трябва по този начин, господин Джонсън.

— О, нека оставим това — отвръща Джонсън, свивайки рамене; познаваш, че чувствата ти никога няма да станат важен обект на неговото внимание. — Да разгледаме основния въпрос: защо пишете за сцената?

Уил отвръща незабавно:

— Защото е изгодно.

Двамата се разсмиват. С онзи лек, паралелен смях, който възвестява приятелство. Макар Уил да не е сигурен, че се смеят на едно и също нещо.

Разделят се късно. Боже, колко се скитаха. Забележителен млад човек е този Джонсън, с ум, който може да използва като трещящ аркебуз или като пронизваща пика. Уил само се надява… е, не знае на какво се надява. Главоболието отшумява, докато изкачва тесните стъпала до своята квартира, а дебелата жена на свещаря с кънтящ глас вика след него, питайки го дали не му липсва нещо. Нищо. Само това. Да отвори вратата. Спретнатото, умело поддържано място, дрехите, масата, посветена на хартия и мастило, свитъци, книги, книги. Покрито огледало. Той приветства стаята с въздишка на любовник: ах!

Бен на драго сърце щеше да остане да говорят цяла нощ. Не съжаляваше, че се представи, не че изобщо някога изпитваше особено съжаление. Шекспир — актьор, драматург и обещаващ поет: е, не се оказа разочарование. Имаше човек за теб — не двуличие. Със забележителна скромност. Понеже Бен не притежаваше абсолютно никаква, знаеше как да й се удивлява у другите, макар все пак да вярваше, че както да носиш зелено, тя не подхождаше на всички. По свой обичай, той изгълта една последна бира с подправки и филия хляб, заспа, отърва се от тях с обилно потене и стана рано, за да чете.

А също и малко да пише. Почна отново за първи път, след като господин Камдън го беше напътствал през стиховете на латински. Сега на английски, трябваше да се нагоди. По-малко правила, което го смущаваше. Хрумна му, докато утрото си пъхаше носа в листа му, че не е посещавал своята дама от няколко дни.

Завари Агнес според него в кисело настроение; но такива бяха жените, нямаха власт над собствената си същност. Пренебрегвайки това, Бен й разказа, че е купил „Венера и Адонис“ и че е доближил тесния гръб на Шекспир пред вратата на печатаря.

— Може да почетем малко заедно. Вече й излезе име на чувствена творба, нали знаеш, и някои съпрузи в града предупреждават жените си да не я четат, да не би да… чудя се какво? Да подбуди апетити, които не могат да удовлетворят?

Днес не й беше много до смях. О, добре: той не се потопи в мълчание, понеже можеше да забавлява себе си, докато Мадам се цупеше. Накрая тя се размърда, зачерви се и изплю камъчето:

— Да не искаш да кажеш, че си изхарчил всички приготвени пари, които имаш, за тази книга?

Толкова непонятен въпрос: единственото, което Бен можеше да направи, беше да предложи информация.

— Книгите не са евтини, мила. Нито пък трябва да бъдат.

Агнес почна да снове из стаята със стисната челюст, полите й се размятаха. Той я наблюдаваше с любопитство. Жени: с цялата тази енергия можеха да въртят шиш или да мелят жито, а те не я използваха за нищо.

— Каза, че ще почнеш да спестяваш за място, на което да живеем — изрече най-после тя. — Няма да живея вкъщи като булка, Бен, нито пък с твоите хора. И ако ще пилееш парите си толкова…

Внезапно той откри шпионка в стената на неразбирането — Агнес го упрекваше. Завладя го някакво леко, зашеметяващо опасение: да не би тя да се превръщаше в опърничава жена още преди да са се оженили? Затова го изказа с думи, с онези думи — почти през смях.

— О, о, трябва да се засрамиш, че говориш така — викна тя, тропвайки.

Бликнаха и сълзи. Абсурдно, такава силна млада жена, а да се държи като малко момиченце. Време беше да се изяснят.

— Така — каза той — умолявам те, недей да се държиш с мен като с някакъв подчинен, потъпкан съпруг червей, скъпа моя, защото няма да го търпя. Както виждаш, правя това, което ми харесва.

Тя го погледна през сълзи и Бен почувства въздействието — каквото без съмнение Агнес имаше.

— И никога онова, което ми харесва на мен? Какво имаш предвид? Така ли ще я караме в брака си, Бенджамин? Какво имаш предвид?

— Пръдня за теб! — Развързаният му език беше пъргав. — Наистина, любима, ако си такава зла, вече не те искам. Пръдня за теб на раздяла и лайняно гърне за нашия брак, никаквият брак, никаквият брак, от който милостивите небеса ме опазиха!

И той се махна с чувства на облекчение като прохладни ветрове. Ако това беше начинът, значи това беше начинът: Бен не обичаше нищо друго повече от липсата на алтернативи.

И беше странно как, когато един извънредно пиян мърморещ човек му се изпречи на ъгъла на „Темз стрийт“, Бен го повали на земята и му крещя мръсотии, крещеше, сякаш го познава и е смъртно обиден от него, и искаше да натика разкривеното му лице в реката за храна на рибите. Откъде се беше взело това? Е, няма значение. Не всичко трябваше да има причина, да му се не види. Майка му също необичайно много го дразнеше, когато се прибра вкъщи, ходеше на пръсти край него също както край пастрока му.

Насилието. Този заряд във въздуха. Започва вероятно с чумата като завършващ щрих; зимата не я уби и сега заради задушната пролет се връща с пълна сила. Добавете новите трупове, новия страх върху олюляващата се купчина злочестия, цените и недоимъка, войниците, връщащи се от проточилите се боеве, които трябваше да секнат напредъка на Армадата, всичко дразнещо и неправилно и… вижте. Чужденците между нас.

Те прииждаха от години, избягвайки религиозно преследване, обикновено протестанти от Франция и Ниските земи (да, ама всичките ли са такива, как да познаеш?) и донасяха своите занаяти, преуспявайки.

Доколко изпъкват, зависи. Често не ги забелязваш. Но във времена като тези бият на очи и проклети да сме, ако не изглеждат повече, и като цяло виреят прекалено добре. Тоест там, където изобщо не виреят, където се блъскат по десетина в стая, и понеже нямат против да живеят в мизерия, вдигат наемите за онези, които имат против. Прекалено богати, прекалено бедни. Толкова много. Толкова малко и въпреки това изглеждат така влиятелни. Започва се с промяна на мнението. Сега за онези франсета на ъгъла, за които винаги сте казвали, че не са толкова лоши, почвате да се чудите… Започва се с погледи по чудати особености на дрехата, широки бричове, дълбока качулка — имайте предвид, ако не носят странен костюм, дори е още по-притеснително, защото тогава се опитват да минат за англичани. И това продължава със събирания на чираците в свободните полудни; напяват мръсни рими, взимат малки решения. Клевети. Напечатани листове се предават от ръка на ръка или още по-дръзко — понеже властите наблюдават всички демонстрации — разлепени на видни места. Напечатаното слово идва в подкрепа на тези току-що зародили се прояви, създава им правила и форма. Ритъм. Продължава с някоя дребна постъпка тук-там. Мъртвото животно, оставено пред прага на хугенотското семейство, тъкачът фламандец, който намира прозореца си строшен. Чираци — тропат, хлопат и се хващат под ръка, за да преминат бързо по улицата в районите, където живеят, като Саутуърк, Ийст Смитфийлд, Сейнт Мартин льо Гран. Мястото, на което се започва за Уил.

Той дебне за книги из църковния двор на „Свети Павел“ макар че днес се оказа лош ден за лов, и освен това мисли за нова епическа поема, след като „Венера“ излезе и графът на Саутхамптън прие посвещението му. Изпрати на Уил любезна бележка и обещание: това не е всичко, елате в къщата и Саутхамптън следващото тримесечие. Така че предстоят някакви събития, но Уил има чувството, че още е рано, и сега, след като „Венера“ беше отпечатана, определено трябва да си ида у дома, поне за малко, но не още. Кое ме задържа в Лондон, след като ширещата се чума завърта тежкия си ключ във вратите на театрите и слага лоста пред моето бъдеще? Един Господ знае къде би трябвало да бъда.

Освен това няма настроение след вечерята с Ричард и Жаклин Фийлд снощи. Разбира се, трябва да мисли за нея с това име, а не с другото, което не е нейно от години — мадам Вотролие. Но тя още е в спомените ти и в онези безотговорни сънища, които би отскубнал, ако бяха трески в кожата. Но те се появяват, както си искат: умът не е наша собственост. Душата е взета назаем от бог, твърдят, но какво да кажем тогава за ума, бродещ по пътища, които не контролираме, на кого принадлежи той, щом се развихри в сънищата или в пиянството като феите, обръщащи млякото и сплитащи гривите? Мадам Вотролие, не, Жаклин, има обичай да оставя доста голямо пространство около него на масата след вечеря, когато свирят на лютня или той чете на глас, физически го заобикаля така, сякаш е огромен дебел човек, който се натрапва в жизненото й пространство. Той подминава още една уличка, излизайки от Сейнт Мартин льо Гран, навъсен срещу плътната тълпа. Сякаш Жаклин казва: noli me tangere[8], не се докосвай до мене, защото принадлежа на Цезар. Но не за себе си, а за него. Това аз ли съм? Да не бъда докосван?

Става му ясно, че навалицата не е случайно струпване, а преднамерено. Отново чираците. Ритат плондер, бутат се и крещят. Младите в многолюдна маса. Уил инстинктивно изпитва омраза към тълпата, макар, разбира се, да ръководи емоциите й, когато играе и когато пише, всичките ги вкарва в мрежата, да мислят и чувстват като един. Ужасно, по вълчи хубави са младите: пищните им коси, силните зъби, красивите празни очи. Има и мъже сред тях обаче, достатъчно възрастни, за да внимават. Носят някакви прокламации, вижда, които натрапват на хората — дават една и на Уил. Примитивно размножени, зацапани, банални изказвания за чужденците сред нас. Той едва поглежда и хвърля листа на земята. Но открива, че го преценяват по постъпката.

Започва като повечето такива неща, в хаотично объркване. Чираците блъсват и спъват старец — нарочно ли беше или случайно? Трудно е да се каже, но хубавичко го оглеждат, докато той се бори да се изправи без ничия помощ, допират лица до неговото (лице израства пред лице).

— Оставете почтения англичанин на мира — виква той гръмко с обвинителен тон. — Аз съм един от последните местни, не остана никой, освен тези скотове на всяка крачка. Гледал съм как идват и ни изтикват един по един. — Това им харесва. От жертва се превръща в победител. Уил беше напълно готов да се притече на помощ на стареца. Извръща се. — Ето ви една от тях.

Жена, излизаща от вход с портик, вдига поглед към навъсеното небе, придърпва качулката си, раздипля полите си, прави онези дребни неща, които са ни позволени и които докарват чираците до ярост. Наистина изглежда някак си чужда, защото те привлича да я погледнеш пак.

Уил се придвижва с тях. Но не с тях, никога, с каквато и да е група; чувства се неловко, ако походката му случайно влезе в крачка с нечия друга — като с тази на Саутхамптън един ден след лова със соколи, когато отидоха на разходка из имението… Обграждат я, оставяйки място, горе-долу място за още едно тяло. Noli me tangere. А тя, доколкото вижда и усеща Уил, прави най-лошото нещо в този момент — едва ги забелязва.

— Ей! — На празното място се промъква младо добиче, на вид полууплашено от самото себе си. — Мадам е французойка, нали?

Заета с надяване на ръкавиците си плътно по пръстите, тя се намръщва, вдигайки поглед, поклаща глава и иска да ги заобиколи. По-скоро е младолика, отколкото млада, смугла, крехка. Уил с мъка си пробива път между тях и го връхлита спомен: ръцете му парят. Страхува се за нея, защото тя отново прави най-лошото нещо, просто ги пренебрегва, не я интересува колко са решителни и наежени. Почват монотонно да опяват — гласовете им са в съзвучие, капитулация на човешкото: „Мадам французойка, мадам французойка…“.

— Какво? Да, от Франция съм и какво?

Уил не долавя никакъв акцент, освен известна отривистост в изказа като на Жаклин. Тя вече наистина гледа в тях и божичко, това също не им харесва, защото вместо да погледнат бегло това безобразие като локва на улицата, очите й ги попиват презрително.

— Да, messieurs[9]?

Уил вече се е проврял, ръката му е върху дръжката на рапирата. Смело от нейна страна или налудничаво. Или яростно: прочита го в изражението й: „Мислех ви за мъже, не за плъхове…“. Не искат да я пуснат да си върви. Когато прави енергична, рязка и горделива крачка напред, не я докосват — просто преподреждат безразсъдните си тела в провлачен, вторачен танц, препречвайки пътя й.

Докато го прави — докато се вмъква през тях, изваждайки шпагата си — съзнава, че това тук има привкус на театрална сцена, само че на сцената би имало разисквания или фехтовка, водещи до развръзка; осъзнава също, че мъничко се страхува и се надява със смехотворно силно опасение, че французойката не долавя това.

— Заплашвате жена? — провиква се той с глас, който знае как да извиси, за да се понесе над главите. — О, безстрашна шайка, заплашвате сама жена, която си върви по пътя. Връщайте се при майсторите си и благодарете на звездите, ако не ви изправят пред съда, защото там ви познават, момчета, там със сигурност ви познават…

Леко отвращение от себе си, докато овладява положението, за тази премислена реторическа смесица: о, не си чак толкова смел, Уил. После, щом вижда, че чираците бавно, но неотклонно се отдръпват, мърморейки и въздишайки, внезапно го поразява и друго. Той е по-възрастен от тях, почти трийсетгодишен и го вижда: вижда, без съмнение, образа на печалната, обезсърчаваща, властна възраст. По-скоро студена вода, отколкото герой.

Въпреки всичко Уил наистина вярва в същността на постъпката си; а това си е рядко срещано. Чираците се отдалечават на разпръснати групи и пак почват да подритват плондера. Уил прибира шпагата в ножницата, обръща се и предлага на французойката лявата си ръка, а дясната, откъм шпагата, още е свободна.

— Може ли да повървя с вас?

Тя поглежда ръката му: оглежда го за кратко целия. Лицето й има форма на сърце, а кожата й е доста бледа и цялата е нежна и изящна като котка. Само за момент си представете мишката да си мисли така.

— Накъде?

— Накъдето отивахте вие. Те… — Уил кимва към тромавите фигури, които влизаха в съседната уличка като във фуния — ще се навъртат тук още известно време.

— Мисля, че отивах да пазарувам. — Венецът на черната й коса е точно над устата му. — Не че имаше голяма нужда, признавам. Но най-добре да тръгвам, след като направихте такъв жест към мен, нали? Но как мислите, сър? Накъде трябва да тръгна?

По издължената й горна устна проблясва пот. От нея лъха някакъв домашен мирис на опушени билки, пчелен восък и напечени от слънцето дъски. Някой мята буца кал, апатично, без да стигне до тях.

— Ами, насам, откъдето изберете.

— Избирам оттук. А сега, моите благодарности, за които чакахте достатъчно дълго. — Жената се вглежда в лицето му. Уил дълбоко осъзнава какво вижда тя: пръсти, проследяващи картата му. — Не сте французин? Холандец? Така. Значи, от безкористна доброта. — Тя отваря уста, сякаш ще взима лекарство. — Трябва да се опитам да повярвам в нея.

— Повечето англичани биха направили същото — отвръща Уил.

— Освен онези четирийсет англичани. Да ви издам ли какво исках да кажа, когато се приближихте? „Най-после един мъж с член.“ Ами, това ми беше на ума. Би трябвало да съм проявила огромен кураж. Да, чувате ме да боравя с вашите ужасни английски времена, въпреки че съм французойка по рождение.

— Като местна жителка. Кога дойдохте в Англия?

— О, като дете. — Тя произнася думата с отвращение, сякаш е някакво непристойно минало. — Правите го, нали? Проявявате интерес към мен? Е, мога да се впиша в това, ако желаете. Името ми е Изабел Берже. Френска протестантка. Живея на квартира до табелата на „Компасите“, „Хей Пасидж“. Двадесет и шест годишна съм. Вдовица. Ще свърши ли работа?

Почти враждебна е. Но той усеща нещо, което разпознава много добре: неприязън да бъде задължена.

— Мадам Берже. На вашите услуги. — Любезната престореност е едно от най-добрите му лица, пелерина за всеки сезон. — Уилям Шекспир, от този град.

— Шекспир — изпробва името му тя. — Chaque-espère. Всяка надежда. Почти се получава. Оттук, ако обичате.

Алдърсгейт. Тук няма банди от чираци: само няколко магазина и сергии, вероятно нейната посока. Моментът Уил да се поклони и да си ходи, но не знае защо, не го прави. Единствено положението, в което тя се намираше, предизвика чувство у него: нищо друго, нищо.

Но тя спира пред входа на един двор с богато украсен портал, висока засенчена къща, навъртащ се портиер.

— Тук. Имам да върша работа тук. Аз съм шивачка, сър, но не мислете, че може да ме молите да ви кърпя ризите. Дамата от този дом ми плаща добре и ме целува, когато тръгвам. Какво мислите за това?

Уил не може да си спомни никой, който да е бил толкова труднопреодолим за толкова кратко познанство. Той се покланя.

— Радвам се за вас.

— Не виждам защо, това не може да допринесе за вашата радост. Чудите се защо излъгах къде отивам? — Уил се кани да каже, че не е напълно запленен от всичко у нея, но тя го изпреварва, като го докосва над лакътя и мило се усмихва, сякаш приятно си бъбрят. — Е, в края на краищата, какво е животът без лъжите и преструвките? Вие би трябвало да го знаете. Сега си спомних кой сте. Актьор, гледала съм ви в театъра. Добър, но не чак колкото Алейн.

— Да, мислех да използвам тези думи за своята епитафия.

Той пак се покланя. Но Изабел го задържа, стисвайки ръката му: заболява, мъничко.

— Ще ви покажа какво имам предвид под преструвка — казва тя. — Стойте тук, не се приближавайте.

Малко след портала, на пометения вход за конюшните, тя се загръща с качулката и пелерината си и се свлича на земята. Остава да лежи там, неподвижна, с извърнато настрани лице. Уил усеща, че сърцето му силно бие, въпреки че беше предупреден. Чака. Един мъж, решителен и сериозен, поглежда бегло и продължава по пътя си. И Уил го разбира: не се въвличай, пази мислите и себе си. Голяма част от него, много по-голяма, отколкото му се иска, продължава нататък с този мъж. След това се задава простовата млада жена, прислужница вероятно или домакиня, трудно е да се каже. Вижда я, приближава се.

— Госпожо? Госпожо, лошо ли ви е?

Не много силно обаче, нито пък докосва рамото на французойката много настойчиво. Жената се озърта наоколо: Уил се крие от погледа й. Лявата ръка на французойката (Изабел, казва се Изабел Берже, но това за него е нищо, като Жаклин Вотролие — екзотично име, което стимулира любовта му към думите, толкова) е простряна и върху мургавата кожа проблясват два пръстена.

Младата жена им се нахвърля. Толкова пъргаво, че сякаш иска да изненада себе си така, както и своята жертва. Хвани, дръпни, направи го бързо и тогава няма да се е случило: Уил също е там с нея, уви. Когато французойката скоква, връхлитайки я, тя изпищява и побягва. Изтрополява покрай Уил, лъсвайки с простоватото си зачервено лице пред него, и той зърва, че ще заплаче.

Французойката изтупва праха от своята рокля и тихичко се смее. Поне, предполага той, се смее на себе си.

— Мисля — казва Уил, приближавайки до нея, цялата пламнала, с бялнала се усмивка, безчувствена, дори луда — че едва ли имате нужда от закрила.

— Не — отвръща тя със задоволство и прави реверанс на сбогуване. — Но мисля, че вие имате.

— Изабел Берже, разбира се, познавам я — казва Жаклин Фийлд неласкаво, изтривайки искрящия нос на сина си. — Мъжът й беше тъкач на коприна, от Лион. Остави я в доста добро положение, но освен това Изабел изработва и бродерии за високопоставени дами. Тя е добро създание, прекрасно създание.

Но Жаклин Фийлд казва това почти за всеки. Вероятно дори и за Уил.

Добре, но само този път, добре, така си обещава Уил или се заплашва, докато тръгва по калната улица покрай Сейнт Мартин льо Гран в търсене на „Хей Пасидж“ и табелата на „Компасите“. Вали дъжд — единственият вид дъжд, който този чумен сезон предлага: тлъст, просмукващ се, мръсен на вид още преди да се удари в земята.

Ето го входа с портик като качулата раковина. Към стълбището на мадам Берже го насочва чирак — приличен младеж с вежливи обноски, невъзможно е да си го представиш как вилнее из улиците и заговаря чужденки. Макар че вероятно всичките са такива, ако ги видиш поотделно.

На вратата й Уил задържа свитата си в юмрук ръка, щом във въздуха се врязват музикални тонове. Виржиналът[10] — сякаш някой е духнал глухарче и звуците танцуват наоколо.

Той се заслушва, без да разпознава произведението, макар да усеща, че е чувал язвителната му меланхолия и преди. На този праг, нещо нереално. Тясната извивка на стълбището с неговия закривен прозорец, гледащ към дъждовните вади, това си е реално, а той стои тук с вдигната ръка и обезумяло сърце, но двете неща не съществуват заедно. Сякаш някой го сънува тук и Уил може да изчезне като листа, уловени от вятъра, щом спящият се размърда.

Внезапно музиката стихва и вратата се отваря.

— Господин Шекспир — казва Изабел без изненада.

— Мадам Берже. Дойдох да се уверя, че всичко при вас е наред след неприятностите онзи ден…

Това намисли да каже: баналните думи. Но пред Изабел играе тази роля много лошо — поне така говори изражението й.

— Ами, елате и вижте.

Тя тръгва пред него и влиза в стая, необичайно задушна и прегрята, макар Уил да не вижда огън. Маса със зелена брокатена покривка с ръкоделие върху нея и сребърна чаша със столче. Виржиналът е от вида на спинета[11] — с инкрустации от черупка на костенурка. Върху капака е изписано мотото Nil magnum nisi bonum. Няма величие без доброта. Във висяща клетка скача напред-назад птичка с отмереността на махало.

— Какво мислите? Добре ли изглежда всичко или зле?

През друга врата Уил зърва висящи дрехи, балдахин над легло. Тази птица, мисли си той, ще го подлуди. Не трябваше да идва, но това го знаеше.

— Моля да ми простите. Натрапвам се. — Вече се оттегля с поклон. — Просто си мислех… тези чирашки банди още се навъртат…

— Знам, вдигаха голям шум в Раунд Корт снощи. Останах си у дома, не можех да разчитам на някой галантен актьор да ми се притече на помощ. — Тя се разсмива, вдига чашата и отпива от нея. Гласът й има особен монотонен тембър, сякаш човек трябва да свири само на два клавиша от виржинала. — Нека се забавляват, докато могат. Всичките ще умрат като мен и вас и дали споменът за разцепването на нечия глава ще компенсира това, когато лежат и премигват на последната светлина, гаснеща пред очите им? Ах, поне погубих онова гнусно франсе, а сега, ех, към Ада.

— Някои от тях, да, опасявам се, че така ще бъде.

— Фу, мизантроп. Или пък само угаждате на настроението ми? Имам вино, но бих предпочела да го запазя всичкото за себе си.

— Аз също бих предпочел. Мадам Берже, оказва се, че имаме обща позната — госпожа Фийлд, която преди се казваше мадам Вотролие.

— Скъпата Жаклин, чудо е тя, нали? — Не казва какъв сорт чудо. Отива до кафеза и птицата, за блажена радост на Уил застива неподвижна, щом стопанката й надниква вътре. — Значи, сте разпитвали за мен. Запасили сте се със знания.

— Не. Защо трябва да мислите така?

Изобщо не биваше да идва, тази жена е толкова непоносима, защо пък да не се позанимава с нейната враждебност, преди да си тръгне.

— Не знам. — Очите й се замъгляват: Уил се чуди дали не е пияна — сега или постоянно. Но пък движенията й са така овладени. — Вероятно защото не съм свикнала хората да са мили с мен.

— Срамота, че не можете да ходите по улиците без…

— О, нямам предвид това. Няма нищо общо с факта, че съм чужденка. Или чуждоземка, както казват, което е по-хубава дума според мен, не мислите ли? Трябва да направиш гримаса, за да я произнесеш. Добре. — Тя внезапно сяда до масата, протяга крака и се прозява леко и с удоволствие, сякаш отхапва от кекс. — Няма нужда да продължаваме с игрите, нали? Смея да кажа, че и двамата имаме да вършим работа. — Птицата подновява своите по часовникарски прецизни подскоци, докато стопанката й разсеяно, със смътна досада, почна да развързва корсажа си. — Естествено, искате наградата за своята галантност.

— Владеете изкуството на оскърблението — казва Уил, колкото може по-сдържано, и излиза оттам, благодарейки на Господ, докато се смирява и налучква стъпалата на слизане, или на щастливите звезди, които не заслужава, че това му беше разкрито толкова непосредствено; че нещо е приключило, а не е започнало.

Но из тези претъпкани, нажежени улици онова, което започна с мърморене и сбирки, изведнъж се преобразява. Изведнъж омразата заговаря на най-вълнуващия от всички езици: езикът на театъра.

Появява се през нощта като късен скреж или петна плесен. Залепен върху стената на холандската църква на „Броул стрийт“, където ходят на служба чужденците. Поредният подстрекателски пасквил — но пък какъв образец. Като знаменита реч в пиеса. В трийсет стиха героическа стъпка призовават изстрадалите англичани — да се чете чираци — от Лондон да се вдигнат срещу присъствието на чуждоземците, които изцеждат кръвта на живота им. Вдигнете се и нанесете удар, палете, убивайте. Яростната клевета завършва с намек към работите на Марлоу и е подписана Тамерлан.

— Нелоша творба — казва Наш разсъдливо. — Липсва й нещо накрая, без съмнение, но пък е била сътворена по поръчка, както се оказва, и човек винаги намира недостатъци.

— Но не може да е на Марлоу — казва Уил.

Студени струйки пот се стичат по него от мига, в който чу. Постоянно си представя не Тамерлан под призива, а собственото си име.

— О, със сигурност. Все пак доста добре го пресъздава, което, смея да кажа, е нарочно.

— Защо?

— Кой знае, като стана дума за това? Не разбирам и половината му вземане-даване с великите. Казват, че сега е много близък с Роли[12], а Роли е в конфликт с господаря Есекс. Стани посредник в корнуолска битка между титани и най-вероятно ще те смачкат дори когато им писукаш за мир. А и името на онова училище[13] на нощта се свързва с кръга на Роли.

Уил не може да сдържи мрачния си смях.

— Какво правят там? Провеждат черни меси ли?

— Занимават се с философия, мисля. От която няма нищо по-опасно, ще се съгласите. С Бог и не-Бог.

— Къде е Марлоу, знаете ли?

— Отседнал е у семейство Уолсингам, това чувам. Не съм обект на доверието му напоследък.

— Значи, ще е в безопасност, безспорно, от всякакви асоциации с това.

— Така ми се струва. Макар че някак си не мога да прикача думата безопасно към Кит. Като да смесвам гръцки с латински.

Клеветата е скъсана и свалена, но не и преди изразите й да са се настанили върху устните на очарованите недоволни — манипулираните? Кой знае, а кой знае кой ги манипулира? Улиците кипват наново. Отбивайки се в Блакфрайърс, Уил намира нови резета на вратата. Приятелка на Жаклин била нападната в тъмното, бита, но може и да е било нормална лондонска злонамереност, не нещо специално. Уил вижда блясъка на кафявите очи в посипаните с прашец сенки, леката прикрита прозявка на презрение. Вкусва нещо като някакво забравено лакомство от детството, пронизващо сладко.

Тайният съвет се раздвижва. Без съмнение, той щеше да затвори театрите, ако чумата не го беше изпреварила. Пасквилът от холандската църква, както скоро почват да го наричат, грубо боравеше с имената на знаменити лордове в своя мускулест бял стих, намеквайки всъщност, че те са в джобовете на чужденците или обратно; само кралицата е невинни наистина. Някъде трябва да се стовари удар: вдигнатата ръка на държавата е твърде тежка.

— Кид? Защо да арестуват Кид?

— Ах, вероятно това е идеята. И ние същото се питаме защо него, защо не мен, кой е следващият? — забавлява се Наш.

Подмолна противодържавна дейност: Кид. Бил ли е способен на това? Когато Уил го виждаше, а то беше рядко изглежда, беше напуснал театъра — излъчваше същата болезнена откъснатост, сякаш се опитваше фино и окончателно да се разграничи, да промени формата си изцяло и както правеха водните кончета, изоставяйки нимфовата обвивка, да отлети, обсипан със скъпоценности. Сигурно това ти причиняваше близостта с Марлоу.

— Разбира се, всеки свързан с театъра, трябва да е внимателен — казва Ричард Фийлд. — Но твоят покровител се ползва с благоразположението на двореца, казват, и поддържа интересите на лорд Бъргли, така че имаш полезна връзка. А относно противодържавните виждания…

— Има ли някой по-малко вероятен от мен? — казва Уилч наполовина засмян.

Но какво има в другата половина? Дълъг коридор, потънал в мрак. Хубаво място да се скриеш може би. Безопасно, безопасно. Избягва Сейнт Мартин льо Гран. Представя си, че е в Стратфорд, и усеща как миглите на децата му го гъделичкат по бузите.

Бърбидж донася на Уил новината.

— Кид е излязъл. Пуснали са го в сряда, мисля. Хенслоу го видял. Е, Кид отишъл при него да го моли за заем, за да плати на лекаря си. Хенслоу наистина му дал парите, можете ли да повярвате? Но явно Кид е изглеждал толкова ужасно, че е разчувствал дори и стария скъперник. Явно са го изтезавали. Разпъвали са го, след като е проговорил, което изглежда особено усъвършенстване на мъченията. Мили боже. Накарай ги да откъснат очи от театъра, моля те, или просто пак да почнат да ни наричат проститутки и безделници. А пък ти, така или иначе, почти си ни напуснал, нали така? Господин Уместен поет. Не, шегувам се, разбирам те. Потребностите задължават.

Потребностите задължават, правиш това, което трябва да правиш. Оцеляваш. Оцеляваш ли на всяка цена? Въпроси в опетнената пролет, топла като сандък със сено и също толкова задушна. Наш научава къде е наел квартира Кид. Отиват да го видят, да видят дали… е, какво? Дали е казал нещо за тях, може би? И безмълвният вътрешен глас на Уил повтаря: дръж се настрана, не докосвай. Не докосвай Уил, пази го чист. Noli me tangere. Жаклин му прави път; Изабел го оглежда от главата до петите.

Кид държи стаята си тъмна. Въпреки това можеш да видиш какво са му причинили. Най-доброто изтезание би трябвало да не оставя следи, но не можеш да промениш тази сгърчена уста, тези очи.

— Претърсиха книжата ми. Намериха разни неща, писания. Неща, които не бяха мои. Бяха вмъкнати. — От устата му прозвучава като сквернословие, перверзия. — Опасни мнения. Атеистични мнения. Ах, в името на Небесата — моментен трепетен призив — вие ме познавате. — Признание по сведеното лице на Кид, че предпочита да не го познават. — Той беше. Всички писания бяха на Марлоу. Както им казах, преди деляхме общи стаи и имаше само едно писалище, затова книжата ни бяха размесени. Той говореше подобни неща, знаете, и аз се опитвах да го спра, макар че след известно време беше по-добре да не го правя, защото това само го караше да продължава. Единствената истинска светска любов била содомията и нашият Господ Иисус Христос знаел това и познавал своя ученик Йоан по този начин… — Кид избухва в дрезгав смях, изпълнен с гневно възмущение, щом се чува да го казва. — Ето такива неща говореше, както и много други, така че им казах. Разбирате, нали? Трябваше да им кажа. Всякакви подмолни писания, всякакви смутове в държавата — опасявам се, че зад тях ще откриете Кит Марлоу. Мъчно ми е, че го казвам, но съм и благодарен. Благодарен, че се освободих от неговото нечестиво обаяние, да, благодаря на бог, в когото наистина вярвам и който ме опази…

— Но не вярваш, че Марлоу е написал пасквила от холандската църква — казва Уил.

— Защо да не вярвам? — отвръща Кид и все бърше челото си.

— Защото… защото не е достатъчно добре написан. Съчинен е от човек, който иска да те накара да мислиш, общо взето, за Марлоу. Като изкуство…

— Не е въпрос на изкуство — безпомощно казва Кид.

— Не. Не е, знам.

Обаче е. Всичко е. Кид заплаква. Наш изпраща да купят бутилка. Уил мисли за високи зелени ливади, за прелестните лабиринти на горите.

След това арестуват Марлоу още щом успяват да го открият. Той наистина живее у своя покровител Уолсингам, братовчедът на покойния страховит сър Франсис. Нелошо познанство, когато трябва да се явяваш пред Тайния съвет. Кит ще намери изход, казва Наш. Уил се заравя и окопава в новата си поема „Лукреция“. Господин Уместен поет. Дали е заради мрачната тема на творбата му, или е заради жегата, но спи лошо, смущаван от сънища, които не могат изцяло да се нарекат кошмари — пълни с ужасяващи образи, но между него и тях има стъкло — не могат да го докосват.

В „Русалката“ Уил говори за това с Бен Джонсън, търсейки вероятно някаква непредубеденост. Въпреки че е страстен привърженик на театъра, все пак Бен е зидар, принадлежащ на другия свят, на онзи с дневната светлина. Но ако Уил се надява на утеха, не я получава.

— Трудно му е на Кид. Както и на Марлоу. Трудно е навсякъде — казва оживено Джонсън. — Така че въпросът е какво би направил ти в такава ситуация.

Уил дълго отпива, за да помисли.

— Първо на първо, никога не бих се поставил в подобна ситуация.

Джонсън се разсмива и на свой ред надига чашата.

— Каза го така, сякаш говориш сериозно.

— Наистина? Това е навик, от който трябва да се отърва. Разбира се, както говори ведрият, скептичен поглед на Джонсън, това изобщо не беше никакъв отговор.

Марлоу връхлита върху Уил в Бишъпсгейт така внезапно, сякаш е изскочил от трап изпод сцената. Сграбчва го с една ръка за врата.

— Какво, Уил? Не искаш да те виждат с мен, омразния богохулник? Не се бой, в безопасност си. — Той отстъпва встрани, ухилен. — На една ръка разстояние, на една ръка разстояние, Уил, на теб така ти харесва.

Мирисът кара Уил да се отдръпне. Какво ли ще е пил Марлоу, че да прокисне дъхът му така?

— Свободен си? Какво стана?

— Свободен, всички сме свободни, ако само строшим оковите на разума. Харесва ми твоята „Венера“. Аз самият пиша в тази насока, работя върху „Херо и Леандър“. Трябва да я прегледаш и да ми кажеш мнението си по някое време. — Мисълта шибва Уил като клонче в лицето: „Да, надминаваш ме, обзалагам се“. — О, засега съм освободен, но трябва да се представям всеки ден пред Тайния съвет. Да показвам на мама чисти ръчички. Пълни лайна и помия, разбира се, че съм писал онези долнопробни афиши. О, имай предвид, аз съм изцяло за масови кланета тук-там — изкореняваме бурени по нивите, защо не и хора — но в интерес на истината мразим чужденците, защото са по-умни от горкия вечно пиян англичанин. И ти ми кажи чувство, по-силно от завистта?

— Ревността.

— Кажи защо.

— В ревността има страх. Завистта, в сравнение, е само някакво свиване на мускулите.

— О, добре. Очевидно знаеш за какво говориш. — Марлоу спира, за да надзърне с любопитство, да се усмихне за един смайващ, тревожен миг в лицата на няколко минувачи. — Проклета да е тъпата мъртва нищожност на този град напоследък. Остави чумата, ще ти трябват жабите и скакалците, преди тази паплач изобщо да почне да осъзнава, че е жива. Виж, понеже трябва ежедневно да се явявам пред техни светлости, високопреосвещенства и благородни проститутки, ще използвам възможността да поставя нашия въпрос пред тях: кога ще проявят милост и ще позволят на театралните домове пак да отворят? Това е убийствено прекъсване на духовния живот. Едва ли някой е гледал моя „Фауст“.

— Аз го гледах.

— И какво си помисли?

За момент Марлоу сякаш чувства едва ли не несигурност, неловкост.

— Каквото всички трябва да мислят. Това е най-въздействащата творба, писана досега.

— А, всички би трябвало да го мислят, но само ти и аз го знаем. — Задържащата ръка пак го хваща. — Е, ако имаше сделка с Дявола, Уил, какво щеше да е твоето желание? Дълъг живот може би? Постоянно благоденствие за теб и твоите хора или жена, мъж от такова превъзходно качество, че забравяш всичко…

— Пак се върнахме на същото, нали? Опитваш се да бръкнеш с пръсти в главата ми.

— А къде другаде? — отвръща Марлоу със своя специфичен двугласен смях.

— Освен това откъде знаеш дали вече не съм направил сделка с Дявола?

— Откъде знам? — Марлоу го пуска и разяждащият му дъх блъсва Уил за последно. — Ами, аз още съм тук, нали?

След това имаш чувството, че нещо трябва да се е зараждало в онзи зловонен лондонски въздух, че в края се е спотайвал някакъв неизбежен резултат, преднамерен вероятно, като формата на новоизлюпена пиеса, докато Уил прелиства страниците на захабена от времето, неопитомена приказка. Въпреки че в момента това е животът, средна работа, насред потока. Безредиците си остават само безредици, въпреки тревогата на властите: от чирашките струпвания не избухва пълнокръвен бунт, няма клане на чуждоземците, нито кръв, стичаща се по улиците. Някой друг път може би. Чумата се задържа; ямите се пълнят. Всички останали пасквили са свалени, накъсани, изгорени. Кид изчезва и се скрива просто защото иска да държи погледите на съдиите далеч от себе си, инструментите за мъчение — далеч от крайниците си. Театрите остават затворени, а с тях и местата за бой с мечки, така че почва да се шушука за частни състезания, провеждани нелегално в заградени дворове и изби: народът винаги ще намери начин да се забавлява. Актьорите ходят на турне, където могат. Трева никне по земята в „Театъра“, където Уил се разхожда с Бърбидж — разговарят и се опитват да си представят бъдещето; тук се намира той, когато идва новината.

— Ами експериментът с обединяването на трупите в края на краищата може да е доходоносен — казва Бърбидж, апатично гризейки ябълка. Вечно се опитва да свали тегло. Когато чумата отмине, вече не можем да се разпиляваме пак толкова нашироко. Не че ще са останали кой знае колко от нас, предполагам. Обаче можем да излезем от бедите по-силни. Добра, сплотена трупа от съдружници, всичките опитни актьори, всичките напълно отдадени…

Изведнъж се появява брат му Кътбърт, запъхтян, огромният му корем се клати — ужасният аналог на Бърбидж. Не е актьор, а директор, ковчежник, непочтен посредник и винаги първи научава новините.

— Чухте ли? Марлоу е мъртъв.

Някакъв звук излиза от устата на Уил. По-скоро пъшкане. Но каква е думата: дали е как, или е кой?

Сглобяват случката заедно, доколкото могат. Уил, Наш и още неколцина, които познават Марлоу. Оказва се, че е имал, както обикновено става с мъртъвците, не чак толкова много приятели.

И прилича на поредния типичен за Марлоу сблъсък, една от онези яростни вихрушки, които го съпътстват постоянно. Бил с компания мъже в някаква къща в Детфорд. Господарката на дома ги снабдила с храна и пиене, вероятно в изобилие. Какви мъже? Чужди хора, познати на Марлоу? Вероятно познати, но какъвто е Марлоу, кой знае? Избухнала караница. Наш, който тихомълком слиза до Детфорд, за да поразпита, смята, че е било заради сметката. Или може с това да се е започнала кавгата и да е ескалирала. Бедата е, че вече са го погребали там и сега мълвата е единственият силен звук, който се чува; а звукът е по-глух от всякога с тази негова съмнителна репутация дори още преди това да се случи. Някой видял, че изнасят тяло, и помислил, че е жертва на чумата. Проститутка, която познавала квартала, казала, че било работа между педерасти, а Детфорд с неговата корабостроителница и моряците бил известен на педерастите и те често стигали до бой с други педерасти. Някой извадил кама някак си. Както и да е започнало, приключило с пронизване и с това умрял мозъкът на Кристофър Марлоу, с това завършваха и други неща, много други неща.

Правят проба на граф Саутхамптън за нов костюм. Уил му чете, докато приведените шивачи обикалят тялото му — началото на новата си поема „Похищението на Лукреция“.

— Тази е с по-тържествен тон. Както подобава, смея да кажа. — Саутхамптън изпъва ръце, шивашкият метър отчита безукорната му симетрия. — Но от друга страна — вие. Има ви нещо. Какво е станало? Вие не сте тук.

— Нищо не може да се скрие от вас, господарю.

— О, хайде, вече не се налага да правите това — раздразнено казва графът. Но вероятно усеща, че Уил се крие зад нея — ролята, смирен слуга на своя покровител. Саутхамптън отпраща шивачите. — Бих предположил, че някой е починал, след като носите черно.

— Някой наистина почина.

— Боже мой, разкажете. Какво има? Не можете ли да кажете в каква връзка познавахте този човек? Ваш приятел ли е или нещо повече?

— Приятел? В известен смисъл. Съперник. Той беше… беше на същата възраст като мен. — Уил вижда как интересът угасва в очите на Саутхамптън: „О, мумия на около трийсет“. — И сега — това е любопитното, за което постоянно мисля — аз винаги ще съм по-възрастен от него.

Внезапно трепване и проблясък: разбира се, че графът разпознава неговия театър.

— О, нямате предвид…

— Нямам предвид нищо — казва Уил, колкото може по-почтително. — Определено не и да бъда толкова отегчителна компания. Може ли да продължа с четенето?

Защото какво може да каже? Че повече от веднъж, борейки се, издигайки се, усещайки пречките пред своя стремеж, е пожелавал смъртта на Марлоу? Защото, в края на краищата, нито един полет на въображението не може да припише вината на него. Просто е нещо в душата ти. Нещо, което да се добави към стоте паунда, които Саутхамптън нареди на своя иконом да прехвърли на господин Шекспир, щом престоят му приключи, нещо, което да се добави към сянката на предчувствието, докато Уил се превръща все по-неправдоподобно в себе си — че за подобен късмет трябва да се заплати.

Бен, когато изгарящото усещане се появи в бричовете му, помисли за провидението.

Отношенията му с Господ бяха сложни, подчертани от обикновена простота: той чувстваше, че у автора на Вселената ще открие поне веднъж някого, който интелектуално го превъзхожда. Затова не беше склонен да възразява срещу онова, което провидението му сочеше, след като беше достатъчно очебийно. Харесваше усложненията като изпитание за мозъка, но ненавиждаше двусмислието: тъкмо там можеше да се прокрадне лъжливото. Затова, когато отново тръгна на театър заедно с горящата от нетърпение публика след дългоочакваното възобновяване на представленията през деветдесет и четвърта и видя Жулиета, умираща в красив екстаз, Бен се оказа раздвоен. Такава поезия: да чуваш всеки стих, беше като да откъсват листенце от стръкчето на душата ти; но беше ли правилно да се потопиш в подобна красота? Всъщност да се загубиш? Изправен пред въпроса, той не знаеше как се чувства и в това се състоеше възражението му. Беше тласнат към твърде много емоции, без да му се каже кой е правилният път, по който да върви.

Така че с тази болест провидението го възнаграждаваше или порицаваше за разврата, на който лекомислено се беше отдал заедно с ходенето на театър. Много му се искаше да има някого, с когото може да си поговори за това, къде да намери лекар в състояние да му помогне, лечението толкова неприятно ли беше, колкото казваха. Имаше приятели сред посетителите на театъра. Имаше го Уил Шекспир, с когото Бен можеше да каже, че е завързал приятелство, породено от възхищение, подхранвано с взаимна любов към словото, принадлежащо към специалната арена, на която се срещаха — театралните покрайнини, таверните, щандовете с книги. Ласкаеше се, че Шекспир, когото не смятаха за един от театралните развратници, винаги правеше изключение за него, оставайки до късно на пийване и разговор. Обаче никога не си угаждаше прекомерно: добиваше особено болезнено изражение, сякаш от запек, когато се наситеше. Толкова далеч от славата на Марлоу, чиято смърт Бен приветства с кратка въздишка. Хората умираха!

Не можеше да говори с Шекспир за това обаче. Вероятно си получаваше заслуженото. Ако се окажеше най-лошото венерическо заболяване, можеше накрая да свърши с окапал нос или да легне преждевременно в гроба. Обмисли подобен край: не му допадаше, макар да беше решил да се самоубие, ако не може да избегне зидането на тухли. Сигурно имаше по-голям апетит към живота, отколкото предполагаше. Живот на всяка цена? Вероятно не, но животът, боже, да, животът беше сладък дар, скрит в ритмите на пулса, бликащ със слънцето и пронизващ като зимен студ или кастрещите бръснарски ножици, съкровено допрени до меката част на шията ти. Миличък Иисусе, нека живея; и ако такава е волята Божия, опази члена ми да не почернее и носа ми да не окапе.

Отиде при един лекар в Уестминстър, но този човек говореше толкова ужасно долнопробен латински, че Бен го заряза. Вместо това импулсивно опита при една старица с палатка в южния край на Лондонския мост, която му продаде церове за всички болести. Накара го да се изпикае във ведро, помириса, гребна. Смущение в пикочния мехур, каза тя. Даде му очистително, каза му да живее чисто и трезвено две седмици. Подейства. Бен се върна да й благодари, но палатката й беше изчезнала, старицата вероятно беше преместена, арестувана от градските съветници пуритани. Пийна за нейно здраве и взе решение да научи урока си и тогава — тук той заподозря намесата на провидението — видя Агнес.

Беше в театъра — и отново, чудодейно или от провидението, Бен откъсна очи от сцената, за да види нея, защото това не беше посредствено представление. Бяха останали само две по-значителни трупи, които да привличат проникновения зрител: хората на адмирала в „Розата“ на Хенслоу с Алейн най-отпред и тази, наскоро учредената трупа, хората на камерхера, с Бърбидж в главните роли, Уил Кемп като клоун и по-добър, мислеше Джонсън, отколкото Тарлтън някога е бил, с Уил Шекспир във второстепенните роли. И пишеше за тях, създаваше пиеси като тази („Ромео“ — да, независимо от всичко, Бен пак отиде, защото не съществуваше нищо подобно, нищо не можеше да се сравни с това въздействие и затишие). Тази трупа трябваше да се гледа, с нейния гений, колкото и необразован и необучен да беше той. Нощта гаси свещите си и, румен, денят наднича, вдигнал се на пръсти, зад планините…[14] И Бърбидж беше по-естествен от Алейн, който понякога почти изпяваше репликите си, вместо да ги произнася, а и хората на адмирала още разчитаха на материала си от Марлоу и въпреки че „Фауст“ и „Евреинът“[15] още привличаха публика, този извор беше пресъхнал вече. Не, това беше мястото, на което да ходи заради… заради какво? Стремежът? Тогава ли се започна? Още преди години може би, умът в отдавнашна готовност, изопнат за скок. Но първо, да, трябваше да се справи със сърцето, така да се каже.

Агнес беше на един от балконите, горгоната й — плътно до нея. Но, небеса, променена. Слаба, бледа, прекрасната й закръгленост беше почти изчезнала. Поболяла се е от хлороза? Определено е минала възрастта за нея.

Поболяла се е по Бен. Той научи малко по малко. Приближи до тях, докато на сцената беше Дойката и произнасяше един от комичните си монолози; Бен щеше да мине и без него, ако той беше авторът — монологът нарушаваше единството; трагедията не биваше да съдържа в себе си комедия. Изкуството не беше като живота, както се опита да обясни на Уил по-предишната вечер: изкуството беше спасение на реда от хаотичното опустошение на живота… Отначало тя не искаше да има нищо общо с Бен. Всъщност извърна лице, отказа да отвори уста. Когато той настоя, Агнес стана и излезе. Старата скочубра размаха пръст срещу него.

— От тебе започна всичко — изхленчи тя. — Виж какво стана с нея. Виж какво стана.

Най-накрая го допуснаха в дома й. Старият чичо не можа да си го спомни или не можа да си спомни да го е забравял. „Скъпи ми господине, нека ви покажа моята колекция…“ Най-после Бен успя да остане насаме с Агнес. Какво беше станало с нея: ами, той беше човешко същество, нямаше как да не се почувства мъничко поласкан, освен че беше потресен, натъжен и засрамен. Когато скъса с нея, Агнес не се вдигнала енергично, за да продължи нататък, както Бен предполагаше. Намразила себе си, мислела, че вече никога няма да е щастлива, дори почнала сутрин да пие сладко вино. А после някакъв с текстилна манифактура от Сейнт Мери Акс поискал да се ожени за Агнес и тя се съгласила, макар да нямала чувства към него, а искала да си отмъсти на Бен. Копеле, копеле. Агнес му каза всичко това по своя директен, гърлен начин, помежду плач в престилката и ослепителни потоци омраза към него през очи, поразителни от меките сълзи върху теменужения цвят. Сигурно тогава той вече беше неин, още преди да е заридала, заявявайки му в лицето, че го е обичала всепоглъщащо, че манифактуристът е бил едно нищо, по-зле от нищо, но поне не я е зарязал.

— Но след като получеше няколко целувки — тя направи физиономия при спомена за тях, ха, не като моите, обзаложи се със себе си Бен — той заспиваше до огъня и почваше да хърка, събуждаше се зъзнещ и ми нареждаше да го разровя, защото бил предразположен към настинки. И аз го правех, Господ да ми е на помощ, а той казваше: „Хубавичко стъкваш огъня, ти си добро дете…“.

Агнес не се смееше, не беше в състояние, още не; а освен това беше сериозно, Бен го виждаше и също беше сериозен и този момент. Сериозен спрямо себе си, че я е направил толкова нещастна и че е захвърлил нещо така ценно — някой, който го обичаше толкова много. Въпреки че имаше високо мнение за себе си, трябваше да бъде честен, изглеждаше невероятно да събуди подобна любов отново. Затова каза:

— Този човек е бил отрепка. Но къде е той? Не може да те е оставил. Това е специалитет на глупаци като мен.

— Не, аз бях. Аз вече не исках да имам нищо общо с него, защото…

Тя възвърна своята злочеста любовна ярост, почти беше готова да го удари.

— Разбъркай огъня, казвал? За теб един мъж трябва да е готов да си пъхне ръката в пламъците, за награда като теб, какъв идиот съм бил да я захвърля. Мила Агнес, той е трябвало да е готов, както съм аз, така че…

Бен го направи. Не болеше толкова, колкото си мислеше, че може да боли: поне не в момента.

— Ах, ти, глупак такъв — извика тя, докато Бен стискаше огромната си лапа. — Мислиш ли, че това иска една жена?

Донесе масло, намаза ръката.

— Кажи ми, кажи ми какво иска една жена — молеше я той, но не, не всяка жена, а жената, единствената…

Бяха гледали „Ромео и Жулиета“, прочувственото може би витаеше във въздуха. Освен това беше много неприятно, че е отслабнала и бледа заради него. Простичките любовни взаимодействия можеха да я излекуват като очистителното на оная старица и те не бяха скъпи. Беше разбираемо. И целувката й се оказа омагьосваща както винаги, въпреки че Бен беше леко замаян от болката.

Старият побъркан чичо щеше да им позволи да живеят там, след като се оженят, но Агнес искаше да е далеч от него и мухлясващите гоблени. Създадоха домакинство в Уестминстър. Бен беше намерил половин къща под наем недалеч от „Хартшорн Лейн“. В леглото беше възхитително и той с нетърпение очакваше да има деца, които да отглежда, както си му е редът. Агнес почна с опитите да го промени след около месец. Не харесваше, че пие, а после се успива и става, за да чете: как щяла да се нагоди тя към това? Бен сви рамене, всъщност нямала такова намерение. Отначало Агнес беше впечатлена от големия му брой познанства с театрали, как той можеше да разчита на симпатиите на няколко актьори, най-вече на господин Шекспир, поетът на нежното очарование, който беше създал „Ромео“ — забележително. Уви, и на бойните средства. Можеше ли човекът, който е написал „Ромео“, да хърка толкова силно, да разхвърля дрехите си?

— Най-добре да питаш жена му, любов моя — отвърна Бен. — Тя живее в Уорикшър, откъдето е и той, и не го вижда по два-три месеца.

Това накара Агнес да замълчи, но за известно време. Понякога, ако много се умореше от натякванията, отиваше с тежки стъпки до дома на пастрока си и прекарваше нощта там. „Всичките са повече или по-малко опърничави“ — каза пастрокът му. Бен само изсумтя. Не му хареса, че тези думи идват от втория му баща, понеже клеветяха майка му, която отдавна смяташе за изключение сред жените; но в тях имаше известна истина, трябваше да признае.

Все пак Агнес и Бен имаха и приятни моменти. Излизаха да се разхождат с най-хубавите си дрехи, за да подишат чист въздух и да погледат стрелбите с лък на Финсбъри Фийлдс. Прибирайки се един ден, спокоен и доволен, Бен видя, че дърводелецът, който живееше в другата половина на къщата — глупак, идиот — е изсипал помия на прага му.

— Не знаем дали е той — каза Агнес, която беше изключително загрижена как да впечатли жена му със сипаничавото лице. Сбиванията на пастрока му с неговите съседи винаги са били нелепи, но при Бен беше различно. — Остави, Бенджамин, не можем да си позволим да…

— Какво не можем да си позволим? — изрева той, защото това беше дъното на падението за един горд човек, да му казват да се прокрадва в света: нямаше да понесе това, нямаше да пъпли пред някакъв си неграмотен дърводелец, който не можеше да напише и собственото си име…

Бен не можеше да се сети със сигурност как е протекло всичко нататък. Имаше крясъци и си спомняше усещането за брадата на човека в ръката си. Забравяш тези неща като кратък гуляй след работа. Но после откри, че гърлото изненадващо му стърже, сякаш е крещял, и има мистериозно порязване върху ръката.

Агнес дълго време мълча, приготвяше вечерята. Когато я сложи на масата, каза за сведение:

— Ако някога ме удариш, ще сложа отрова в храната ти.

Той погледна яхнията, чудейки се за момент. Чудеше се предимно за себе си. Но яде: сделката изглеждаше честна. А на следващия ден се извини на наплашения дърводелец и купи нов шал на жена си. Изглежда, това нямаше значение, когато човек се замислеше колко преходни са подобни събития — нещо като сезоните, които ти влияят мимоходом, но не определят живота ти, никак даже. Пиесата му беше наполовина завършена и той имаше въпрос към Уил.

[1] „A Woman Killed with Kindness“ — комедия от Томас Хейууд (1570–1641 г.) — виден английски драматург, актьор и писател, чийто разцвет в творчеството съвпада с периода между късния Елизабетински театър и ранния Якобински театър. — Б.пр. ↑

[2] Без (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Шекспир, Уилям. „Венера и Адонис“. Превод Евгения Панчева. — Б.пр. ↑

[4] Batterie de cuisine (фр.) — кухненски пособия. — Б.пр. ↑

[5] Едмънд Спенсър (1552–1599 г.) — виден английски поет лауреат, известен със своята епична поема „Кралицата на феите“. — Б.пр. ↑

[6] „Главата ти е пълна с предлози, както яйцето е пълно със съдържание“ — реплика на Меркуцио от „Ромео и Жулиета“, 3.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[7] Игра на думи с името на Ричард Фийлд. Field (англ.) — поле, поприще. — Б.пр. ↑

[8] „Не се докосвай до Мене“ (лат.). Думи на Иисус Христос към Мария Магдалена след Възкресението. Евангелие от Йоан 20:17. — Б.пр. ↑

[9] Господа (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Клавирен музикален инструмент, по-ранен вариант на клавесина. — Б.пр. ↑

[11] Спинет — малък клавесин, употребяван предимно за домашни музикални изпълнения. — Б.пр. ↑

[12] Сър Уолтър Роли (1552–1618 г.) — английски придворен, поет, философ и писател. — Б.пр. ↑

[13] Така нареченото Нощно училище, в което заедно с Томас Хариет, Кристофър Марлоу и Джордж Чапман критикуват преводите на Светото писание и са обвинявани в атеизъм. — Б.пр. ↑

[14] Шекспир, Уилям. „Ромео и Жулиета“, 3.5. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[15] Две пиеси от Кристофър Марлоу — „Трагичната история за живота и смъртта на доктор Фауст“, „Малтийският евреин“. — Б.пр. ↑

11
Тревога за Лондон[1] (1595–1596 г.)

Пожарите започват с надежда.

— Как е станало? — викна Хамнет, безкрайно учуден, докато се притискаха един към друг на улицата.

Излязоха, когато вятърът сякаш понесе огъня към къщата на Шекспирови. Съседите им също изскочиха, струпвайки вещите си насред пътя. Ето тази част мразеше татко Джон, забеляза Ан, нещата му да са изложени на показ. Той пришпори останалите си синове, Ричард и Едмънд, да метнат покривки върху купчината, да ги скрият.

Прелестно ужасяващи, разцъфналите оранжеви пламъци си проправяха път от „Хай стрийт“ към „Ууд стрийт“ и накрая до „Хенли стрийт“, пръсвайки стъклата на прозорците, поглъщайки покривните греди. Димът затъмни небето и създаде неуместна вечер, а огънят се отразяваше в очите на децата й. Как се бяха втренчили само! А после, когато гълъбът излетя твърде късно от стрехата, където гнездеше, опърлен, пропадащ… Сузана закри очите на Джудит и двете заедно простенаха в момичешко разбирателство. Хамнет можа само да извърне своите пълни с огън очи нагоре към майка си, търсейки отговор.

Как е станало? Пожарите почват с надежда, унищожението започва с нея, с блажено затваряне на очите за онова, което може да ни сполети. Сляпата страна на надеждата.

Било е случайност. Искра в нечий сламен покрив и в добавка — услужлив вятър… Но това не задоволяваше Хамнет, чийто ум се движеше по очертанията на морала. Чия грешка е бил? Не е бил ничия грешка, мислеше Ан. Имаше наредба да не се правят сламени покриви на тези улици и хората внимаваха с къщите си, но пък добавяха външни пристройки, хранилища за малц, бараки и тях покриваха със слама, защото беше по-лесно, а и бяха допълнителни постройки, не като обитаемите къщи. Въпреки че един или двама души, които Ан познаваше, на „Хай стрийт“ и „Ууд стрийт“ даваха под наем тези обиталища на непознати, които идваха да търсят работа. Те изобщо не трябваше да са в енорията, но пак сляпото око, чувството, че ако не е крещящо неправилно, значи, може да не е неправилно или не много. О, Ан познаваше този начин на мислене много добре.

Така че надеждата, тъкмо тя предизвикваше пожарите. Надеждата, че най-лошото няма да се случи. Кое би могло да е по-човешко и естествено? Но моралният разсъдък на Хамнет не се задоволяваше с това. Някой трябваше да е виновен. Дядо му беше този, който даде необходимия отговор:

— Някой е стъкнал огън на неподходящо място или е запалил свещ и я е оставил без надзор на течение. Някой е пренебрегнал задълженията си на стопанин. Ето ти и резултата: къщата е погубена.

Хамнет сериозно кимна. Имаха късмет. Огънят не стигна до тях. Не заради плискането на безполезните кожени ведра с вода, а защото стихна вятърът и с чукове събориха една свързваща стена. Прахолякът се размеси с пушека и ужасното алчно пращене спря. Край. Градът оплакваше своето обезобразяване: градският съветник Куини се подготви да подаде молба в Лондон за съдействие. Татко Джон се зарадва, че прибира притежанията си обратно в къщата. Раздаде милостиня, но не прие у тях никой, който беше изгубил дома си в пожара. Не от студенина, мислеше си Ан, а от потайност — скъпоценният навик. Освен това тя подозираше, че свекърът й още се надява някой ден да се измъкне от тунела на своя упадък без страх от дневната светлина и да се радва на цялото си предишно уважение, сякаш тези мрачни години никога не са били.

Когато на следващата година отново се случи — още една огнена просека, този път в северната част на града — Хамнет, вече с три инча по-висок, беше готов с отговора: „Някой пак се е отнесъл небрежно“. От думите му лъхаше студ, а той не беше студен човек.

По времето на втория пожар обаче нещата се бяха променили. Животът се беше променил. Ан беше написала своето първо писмо. То гласеше: Да, ще дойдем.

Твърде кратко за истинско писмо, тя го знаеше, но, о, колко много й костваше. Цялото писане, дори упражняването на азбуката, я караше да се чувства така, сякаш изтръгва от себе си. Особено това. Остави писмото на раклата в тяхната спалня, за да го види Уил след разправията. Да го напише за него по този начин, беше сигнал, че се присъединява към неговия свят, че вдишва странния му въздух.

И това беше единственото, което можеше да направи, без да се предаде, не можеше дори да си го помисли. Да предаде онова, в което беше вярвала, когато той сложи ръкавица на ръката й, после и халка на пръста й.

Разправията беше почнала вероятно с Хамнет, ако човек трябваше да намери искра в сламения покрив. Децата бяха ужасни, когато препредаваха нещата, а Хамнет имаше неизличима памет и не можеше да я промениш.

— Майка те иска вкъщи — заяви той, когато Уил пристигна за Великите пости. — Трябва да останеш, защото майка има нужда от теб. Тя го каза.

Беше мъжът в семейството, както дядо Джон винаги му казваше. Целият сияеше от гордост: отговорен стопанин. На десет години Хамнет беше достигнал забележителна красота, докато неговата близначка Джудит имаше крака като на чапла и се държеше като мъжкарана. Ан се опита безмълвно да изиграе уточнение, без Хамнет да разбере: беше казала нещо такова, избухвайки в раздразнение един ден, когато децата й бяха дошли твърде много.

— Само баща ви да беше тук — беше се сопнала тя.

— Това ще подобри ли положението? — поиска да знае Хамнет.

— Разбира се, че ще го подобри. За какво иначе са съпрузите и бащите? Да не би само да искат името?

Беше по време на месечното й неразположение, а приближавайки четирийсетте, тези периоди ставаха за Ан все по-изтощителни. И така, раздразнителна, изрече язвителните думи.

Вероятно беше правилно Уил да ги чуе; вероятно трябваше сама да ги изрече. Е, стана разправия или почти стигнаха до разправия.

Уил каза с най-вледеняващата си кротост:

— Не използвай децата, за да ме обвиняваш.

— Не ги използвам. Хамнет сам избра да го каже. Чу ме един ден да се оплаквам и го взе присърце. Такъв си е. Както щеше да знаеш, ако беше тук.

— Не съм тук, защото работата ми не е тук. Знаеш го.

— О, да, знам го.

И така продължиха, в този мрачен дух на сковани, кръгообразни стъпки. Но накрая стигнаха до предложение. До промяна.

— Слушай — каза той. — Вложил съм пари в хубаво жилище в Бишъпсгейт.

— Какво общо имам аз? Не ги знам къщите ти в тоя Бишъпсгейт, нито което и да е от твоите лондонски места.

Ето какво правим, когато вече не се познаваме един друг: правим оръжия от ненужните дреболии. Той настояваше:

— В рамките на града е, не извън стените като Шордич. Къщата е хубава, мястото — с чист въздух, хубави и просторни стаи и нито една не е построена върху клозети. Струва повече, отколкото вложих, но е от човек, когото познавам.

Още едно забележително, озадачаващо нещо — беше станал този Уил на търговските отношения, който винаги познаваше някого.

— Ами, радвам се за теб. Лондон е заразно място, макар че ти явно нямаш против…

— Искам да дойдеш да живееш там. Ти и децата. Там аз съм… Ан, мога да ти дам живот. Тук не мога, аз съм…

Син на Джон Шекспир. Ан запълваше мълчанията му много лесно, макар да не знаеше дали той го осъзнава. Отново, каква бездна. И наистина не биваше да бъде прекосявана, колко просто — а освен това Ан искаше ли да я прекосява? Тя знаеше какво ще каже нейният свекър: „Не го прави, изискай от него да се установи, както му е редът, не да те влачи, както му е удобно“.

— Не го искаш наистина — каза тя. — Не можеш.

— Защо?

— То е нещо, което ти… ти просто изсмука от въздуха, понеже се карахме.

Уил прикова поглед в нея. Накара я да се чувства така, сякаш тя се възползва, тя си търси извинения, а не той. Ан се чудеше дали е прав. Сети се за Бартоломю — невероятният пророк.

— Искам ти, Сузана, Джудит и Хамнет да дойдете и да заживеем заедно като семейство, да имаме дом там, където е работата ми.

— Да напуснем Стратфорд?

Сянка на усмивка.

— И други хора го правят. Ричард Фийлд. Гилбърт. Аз…

— Всичките сте мъже, вървите по своите мъжки пътища.

— Ричард е женен, има две дечица.

— Женен в Лондон, за лондончанка.

— За французойка — каза той със странно натъртване, сякаш имаше някаква разлика. — Нека поне опитаме. Да прекараме един сезон там. Ще опиташ ли един сезон? Можем да живеем добре, Ан. Обещавам ти хубав живот. — Беше му трудно да говори. Уил да се бори с думите, това показваше колко отчайващо е станало всичко. А после думите, които избра: — В края на краищата, какво оставяш тук?

И тогава тя се махна. Не можеше да се премести в друг свят, както правеше той, но излезе навън, тръгна надолу по опустошената „Хай стрийт“, за да поседи, да преде и поговори с Джудит Садлър с греян пелин на поставката до огнището. Да си поприказват, въздишайки по мъжете си. Общо взето, това не беше любимо на Ан. Все пак тя съзнаваше, че да излезе по този начин, бележеше определен симптом в отношенията им; Уил не беше човек, който ще я държи заключена, както биха направили много мъже с разбунтувала се жена. Въпреки това, както се оплака Ан на Джудит Садлър, може да имам съпруг, който не ме бие, но пък постъпва по този начин. Какво да мисля по въпроса — защото живея така по силата на обстоятелствата.

— Аз съм риба в това езеро — каза тя на глас, после се засмя на себе си: греяният пелин беше силно питие.

— Мътните ме взели, ако не е старата история — обади се Джудит. — Всичко винаги се свежда до това жената да угажда на мъжа.

Имаше обаче и оръжия, които ти беше позволено да вадиш, както вечно й намекваше татко Джон. Можеше да го обвиниш в лошо отношение, да внушиш на мъжа чувството, че е противен, че не е истински мъж. Определяш правата си на съпруга и неговите задължения на съпруг: по същество правиш така, че сякаш местните власти обсъждат въпрос в заседателната зала. Или, както каза Джудит Садлър с яростно стиснати зъби, натякваш, изкрънкваш, отказваш, заплашваш.

— Накарай го да се разкайва.

Ан виждаше какво удовлетворение би й донесъл подобен подход. Особено след последния път, когато Уил се беше върнал вкъщи с вече взето решение, представяйки й стегнато опакованото бъдеще — ето кое беше обидното; като подарък, който всъщност беше главоблъсканица. Развържи това, ако можеш.

— Акционер. С дял в трупата на камерхера. Такъв станах.

Помогна му това, че Ан беше смаяна — всички бяха — от този далечен покровител, който го беше издигнал. Мили боже, графът.

— Той е много млад човек, който е щедър към поетите и други подобни бедни души — каза Уил, но с това обещаващо сближаване нещата само станаха още по-тревожни.

Отношения отвъд Ан. И в това отвъд Уил беше взел парите, които неговият покровител му беше дал, и ги беше превърнал в свое бъдеще.

Акционер. Говориха много за това и Джон Шекспир също се включи, защото беше сериозен въпрос за мъже и пари. Едмънд, който се смяташе донякъде за лондончанин и актьор, се оживи най-много от всички.

— Това е най-доброто и единственото ниво, повярвай ми. Актьорът си докарва сносно възнаграждение. Драматургът взима повече, когато е написал пиеса и тя се играе. Но акционерът има дял в трупата, затова взима пари от всичко, което тя печели.

— И губи, ако тя губи — каза брат му Ричард, мрачен и предпазлив.

Напоследък той ръководеше работилницата вместо баща си и това го удовлетворяваше.

— Е, да, и това също — навъси се Едмънд с нехайна раздразнителност: беше млад, какво му е толкова лошото на риска? — Това е най-добрият вариант за един актьор, така подобряваш цялото си състояние. — А на Ан каза ликуващо — с ликуването, което тя би трябвало да изпитва: — Той се изкачва до върха на дървото.

Да, точно така. Взел е решение за своя живот. Затова тя трябва да му се отплати за този нов налог.

Но беше сложно и Ан в известен смисъл беше доволна от това, защото се ужасяваше от деня, в който всичко стана ужасно просто. Наскоро се беше събудила с думи, прехвърлени от съня върху помръдващите й устни: Някога бях обичана.

Така че какво искаше тя? Би трябвало да е поискала да го закове на едно място. Но онова, което желаеше всъщност, беше пак да стане някогашната Ан, повелителката на вълшебствата, променящата светове. Някога бях обичана може би. Някога бях сила, да. Някога създавах.

Затова го написа. Да, ще дойдем. Завари Уил да го чете съсредоточено, сякаш беше най-проникновената творба. Посегна към ръката й. Ан реши след миг да му я даде. Зачуди се дали той може да усети нейния така смразяващ страх.

Имаше един последен въпрос: Едмънд. Въпреки че Джоан някога беше помолила да не я изоставят, когато се стигна до решението, вече се беше примирила. „Тогава, значи — въздъхна тя — най-добре да се замисля за съпруг, преди гърдите ми да са посочили надолу.“ Но Едмънд, щом научи, че ще живеят в Лондон, макар и само за един сезон, доби вид на човек, който пролива кървави сълзи. Накрая той отиде при Уил: не при Ан, довереничката в малките тайни, партньорката му в танците без музика.

— Едмънд иска да дойде с нас — каза Уил.

— Знам. — Тя внимателно го изгледа: леко захабеният външен вид, натежалите очи, извитата говореща уста. Ако го срещаше за първи път, вероятно би се влюбила и част от страха й пред перспективата за Лондон беше всъщност стеснителност, че ще е толкова много с него. — Казал ли си му тогава, че може? Взел ли си поредното решение вместо мен?

— Не виждам причина защо да не може да дойде.

— Така ли? Не виждаш главната причина, поради която заминаваме, за да имаме собствен дом и семейство, ти, аз и децата?

Бедата беше там, че Ан виждаше другите причини много добре. Имаше целесъобразност: Едмънд можеше да помага в грижите за децата, които го обожаваха. А и Уил и Гилбърт бяха се пробвали в Лондон, защо не и най-младият? Освен това щяха да го оставят с баща му.

Ан знаеше — Едмънд щеше да дойде заради всичко това. Уил винаги беше носил огромния товар, а тя и децата поемаха една част, но те имаха къде другаде да живеят. Ако Едмънд останеше тук, нямаше да има нищо. Ричард беше човекът на баща им, а що се отнася до свекърва й, тя отдавна беше решила: моят съпруг е най-важен. На нея вече нищо не й оставаше, освен да прегърне мъченичеството на своята църква пред олтара на скъпоценния свети Джон. О, прости ми, че си го помислих; и ако Той още иска да ме чуе, пази боже, да съм такава, отивайки с Уил в Лондон, за да започна нов живот почти четирийсетгодишна.

И така, пътят е на юг и семейство Шекспир потеглят по него, включително и Едмънд, към Лондон. Джон Шекспир излезе навън да ги изпрати: всъщност дойде чак до двора на „Лебеда“ да ги види как се качват на конете. Промяна в атмосферата. Изражението му беше изкривено определено в неодобрение. Тъгуваше, че неговата снаха и внуците му ще прехвърлят този несигурен, опърлен от слънцето хоризонт. И въпреки това храбро понасяше втренчения поглед на коняря и предупреждаваше, мърморейки, за паднали подкови и крайпътни грабежи. Промяната! Проследена до разговора онази вечер. Истински разговор между него и Уил, без да се зъбят като кучета.

Уил отново разказваше на децата за кралицата. Хората на камерхера бяха играли пред Нейно Величество в гринуичкия дворец и той я беше видял. Децата никога не се уморяваха да слушат за нея.

— Кога ще ходите пак? — викна Джудит. — Поканила ли ви е отново?

— Ами всеки път за коледните празници тя повиква някоя от трупите да играе пред нея. Можете да си представите как си съперничим за тази чест.

— Искаш да кажеш, че се биете за това?

На Джудит, убийцата на паяци и червеи, й хареса как прозвуча.

— Това е професионален въпрос, гъске — подсмихна се Едмънд. Той лежеше на пода, а дългите му крака бяха вдигнати на стената, където минаваше коминът. — Не вадят шпаги един срещу друг.

— Да се надяваме, че не — мрачно отбеляза баща му с леко потреперване. — Като се сетя какво ни разказваше за онзи човек, Марли.

Но се заслуша, докато Уил пак обясняваше, този път за пред децата. (Уил вече беше разказал на Ан през нощта зад балдахина на леглото за меланхоличната измършавяла кралица, завързана за своя огромен вълнист костюм, с глава, опряна на ръката; придворните — постоянно разменящи изнервени погледи под светлината на факлите; надзъртащите посланици — борещи се да схванат двойствените зрелища на сцената и на трона.) И тогава се заприказваха, бащата и синът, отначало около въпроса за кралицата.

— Тя има нужда от верни поданици и им се отплаща със стабилност и защита — каза Уил. — Дори и онези, които намират… различия в сърцата си, няма да я видят катурната от трона й, а страната — изправена пред гражданска война и кръвопролития. Като я видиш, разбираш, че тя е най-великата англичанка.

Баща му наклони глава.

— Ами, склонен съм да ти вярвам. За един англичанин е вълнуващо да му окажат такава чест.

— А семейство Шекспир — ти знаеш това по-добре от всеки друг, татко — имат авторитет в това отношение; можем с гордост да кажем, че сме верни слуги на короната не само сега, но и преди. — „Семейство Шекспир — помисли си Ан. — Кога изобщо беше говорил така?“ — Моментът да го заявим изглежда подходящ. Мислех, когато се върна в Лондон, пак да подам заявление до Хералдическата палата.

— Заявление? Отново?

Баща му произнесе думите след дълго взиране в огъня, неуверено като Хамнет, когато имаше разклатен отдавна млечен зъб.

— Имам предвид заявлението, което ти направи — каза Уил. — За нас. За Шекспирови. От благородническото съсловие.

— Това означава ли семеен герб? — извика Хамнет. Един път да погледне развълнувано от баща си към дядо си. Двамата заедно обикновено му идваха твърде много. — И в такъв случай ще получа ли герба и аз? Ще го получа, нали, защото аз съм мъжът?

— Тихо, тихо — каза дядо му. — Така ще е, да, но… но мисля, че баща ти не говори сериозно.

Тонът му кисело питаше, но старецът не можеше да седи мирно и светлината от камината улови изражението му в сдържани отблясъци на почуда. И ако Уил не говореше сериозно, то играеше тази роля съвсем не на шега: синът, който покорно се помиряваше. Почти блудният син сам тръгваше да се поправя, донасяйки угоено теле на свои собствени разноски.

— Сериозно говоря — каза Уил, без да гледа точно в очите на баща си.

— Да, но татко ти говори само за вероятности — обясни Джон Шекспир, придърпвайки Хамнет в сгъвката на лакътя си, облечен в широк ръкав. — Предоставянето на герб прави човек джентълмен, както и цялото му потомство после, затова, както виждаш, не е лесна работа. Дядо ти подаде молба още преди няколко години — с право, с пълно право — но това е дълъг и несигурен процес, повярвай ми.

Хамнет му повярва, но сега обърна нервното си суетене към Уил.

— Ти ще го получиш, така или иначе, нали, татко?

— Искам го — отвърна Уил, обмисляйки. А после каза: — Изглежда, наистина се сдобивам с нещата, които искам.

Толкова набързо и неловко го изрече, че прозвуча от устата му като болест.

Изминаха десет мили след Клоптън Бридж и тя си даде сметка, че никога не се беше отдалечавала толкова от вкъщи. От сега нататък всеки момент беше нова територия, във всеки смисъл.

В това отношение се чувстваше сама. Децата, откри Ан, обичаха новото повече от дома. Хамнет яздеше пред Уил, Джудит — пред Ан: и двамата шаваха и викаха с неотслабващо удоволствие. Сузана яздеше със свой собствен стил, изтънчена и с изправен гръб като някаква игуменка от старо време, помисли си Ан.

Щом поглеждаше новите места, новите места поглеждаха към нея и й разкриваха Ан Шекспир, която не беше подозирала. По пътя се отнасяха към нея с уважение като към благородна дама — облечена по лондонски, съпругът й очевидно светски човек: вероятно с него шега не бива, подсказваха сведените очи на слугата в кръчмата. Но това определено не съм аз. В себе си съм млада и глупава.

В странноприемниците децата, без да могат да заспят от вълнение, се плашеха едно друго в необичайната нощ: чуваш ли този звук, кой ли е, някой копае гроба ти. Тихо вече. Край Тейм в странноприемницата нямаше място, по-точно имаше малко място, затова се струпаха заедно в една стая — Уил, Ан и децата се наблъскаха на леглото, а Едмънд легна на пода. Всички изпадаха в пристъпи на заразителен смях, не можеха да спрат. Тихо, тихо! Ан мъничко се страхуваше от съдържателя.

— Защо, ние сме платили — каза Едмънд от пода. Идвайки отдолу, гласът му прозвуча странно, като на жаба и всички пак избухнаха в смях.

— Не, не сме — отвърна Уил. — Няма да платя до сутринта.

И това изглеждаше толкова абсурдно, че изпискаха и ахнаха, а Джудит каза, че ще се подмокри, докато леглото се тресеше от смях.

И беше хубаво, получаваше се. „Нека винаги сме така, мислеше си Ан, никога да не спираме, вечно все да пътуваме.“

Но Лондон трябваше да дойде. Беше си представяла неговата необятност толкова дълго време, че когато градът се възправи и лениво опря рамене в хоризонта, съвсем не й се стори толкова голям. И намери миг да се усмихне на гордостта, с която Уил показваше забележителностите; Уестминстърското абатство, катедралата „Свети Павел“, вижте ги. Беше трогателно — мъжете и нещата. Като Бартоломю с неговата нова талига за сено, само я обикаляше, сочейки изрисуваните колела. И тогава страхът внезапно заседна в гърдите й и не можеше да усети пръстите си, докато конят поклащаше димящата си шия през безбройните улици. Когато ги забави изплъзнал се колан на седло, Ан се усети, че гледа вторачено къща от другата страна на улицата, единична висока къща и нейните пушещи комини. Не по-различна от онези в Стратфорд или пък в някой от другите градове по пътя насам. И все пак: Ан никога нямаше да познава обитателите на този дом или какво слагат в огъня, който бълваше точно този пушек — и това беше сигурно. Светът се оказа по-голям, отколкото тя някога би могла да схване. А сега беше станало, подвижният мост беше вдигнат. Сега трябва да създам себе си.

— Пристигнахме.

Уил изглеждаше свеж, когато слязоха от конете пред къща на дълга, шумна улица, която сякаш цялата се състоеше от кръчми и конюшни. Ан се чувстваше изтощена. Чувстваше се полуизличена — като онова тебеширено сквернословие на стената ей там. „Защо ще драскат такива неща?“

— Не се заглеждай — предупреди Уил Едмънд, който се кокореше, олюлявайки се на пети. — По тези места не обръщат внимание на това.

Като потвърждение един коняр, който водеше върволица коне, изруга и се изплю. Едмънд се засмя. Чудесно. „Като да чуеш лъв да реве, предположи Ан: отвръща на очакванията ти.“ Уил плъзна ръка на талията й.

— Какво мислиш?

„Мисля, че никога няма да мога да живея тук.“ Но не бива да го казва.

— Хубава е.

Къщата беше вмъкната между други, с тесни прозорци, беше трудно да се каже къде свършва и къде започва следващата. Но Ан искаше просто да влезе вътре, далеч от тези странни улици, където всички сякаш крещяха, малко ядосани или ликуващи. Нямаше мекота: като свят, в който вечно имаше само цветове или тръни, никога плодове.

А после стана по-добре, пак беше като пътуването, вълнуващото чувство на опитите да се нагодиш, това сме ние на чуждо място. Децата бяха във възторг, душеха нагоре-надолу по стълбите, погледни това, виж там. Водата се подаваше от стените. Семейство Куини имаха подобно, но не можеше да се сравни с това. Извънредно шарени птички и митични чудовища се преплитаха сред невъзможни клонки и колони.

— На света няма такива птички, те не са истински — категоричен беше Хамнет.

Уил се засмя.

— Прав си — каза той. — Защо ще рисуват птички, които не съществуват?

Той взе сина си на гръб за разходка из пълната с трополене къща. А Ан си помисли: „Трябва да не съм такава егоистка, да мисля само за себе си. Ако това ще сближи Уил със сина му, тогава никакви оплаквания“.

Първата нощ в нов дом винаги е трудна. Ръката на Уил погали нейната, докато той говореше какво ще направят, ще видят. Невъзможно да отречеш с вик, да кажеш: не искам да правя нищо. Накрая той притихна, дишането му се превърна в жужене. Ан стана да надникне през цепнатината прозорец. Сух, застоял въздух, без намек за сезон. Навън тук-там горяха светлини. Стъпките трополяха в загадъчни посоки. Нощен пазач с вопъл известяваше часа, с болезнен глас. Някъде кон риташе ли риташе по вратата на конюшня като див звяр, попаднал на чуждо място.

Наеха прислуга — това беше едно от новите неща. И слугиня, и мъж. Последният, за да придружава Ан, когато излиза, както обясни Уил. Благородната дама с нейния слуга, боже мой. Тези нововъведения отначало й се отразиха и я накараха също да се чувства нова. В спалнята стоеше огледало, по-бистро от всичко, което някога беше виждала. „Изглеждам — помисли си Ан — не чак толкова зле. Само да можех да отърся тези стари очи с тяхното предчувствие, с очакването им, че няма да дойде нищо добро.“

Първия път, когато отиде да пазарува, се уплаши от агресията на избора. Цените й се сториха високи и се зачуди дали продавачите не я мамят. Но нямаше познат човек, към когото да се обърнеш: това беше безжалостно. Взимаше, каквото реши, недоверчиво. Вероятно щеше да свикне с това. Но гледките наоколо също я сплашваха: Кулата, върволицата затвори южно от реката, набучените глави на изменниците по Лондонския мост, дори Борсата с нейните гъсто тълпящи се търговци в пухкави кожуси като пресметливи животни и техните перчещи се дами — или пък бяха проститутки? — с белило, накъдрени, с огромни рамене. Нещата, които причиняваха на хората тук, сякаш хората бяха храна за гигантски готвач, който пълнеше чучулиги в кокошки, правеше остроумни преобразувания. Но може би Ан щеше да свикне с това.

Нуждаеха се от домашен учител за Хамнет. Започна бавно, но все по-бързо се справяше с ученето. Сузана можеше да чете и да пише до известна степен; Джудит се прозяваше и протестираше, щом видеше лист. Не че образованието беше от голяма полза за жените, но… Уил се почеса по главата.

— Трябваше да взема участие в това — каза той.

— Но ти не беше там. Беше тук.

— Истина е. Сега всички сме тук… и затова положението ще се промени. Не съжаляваш, че дойдохте, нали? Виж колко добре са се вписали. Погледни Хамнет: добил е много повече обноски.

Погледни, погледни към нещо друго, гледай навсякъде, но не и тук.

За децата обаче беше вярно. Те се залутаха из лабиринтите на улиците с много по-голяма увереност от майка си. Говорът им толкова бързо придоби лондонски оттенък, че Ан едва го разбираше. „Какво вʼтряба? — викаха те, имитирайки прегракналите магазинери и уличните продавачи. — Свежи краставици и мушмули.“ Обсъждаха най-добрата цена за наем на лодка през Саутуърк, където беше резиденцията Дърам Хаус и в нея живееше важна особа. „Те ще бъдат част от този свят — мислеше Ан — така, както аз никога няма да бъда. Не бива да ги възпирам.“ Дори можеше да види, че бъдещето на Хамнет почва да се очертава в погледа на Уил. Той подаде молба в Хералдическата палата, както беше казал на баща си: очакваха да се сдобият с благороднически сан и Хамнет като син на джентълмен — можеше да стигне много по-далеч от посредствените мечти да стане съветник в стратфордската заседателна зала. Една вечер Уил разказваше за свой познат, който бил образован в дома на аристократ: Хамнет оживено вдигна глава.

— Отишъл е там единайсетгодишен?

— Да, макар че може на всякаква възраст. Искам да кажа, че няма нужда да е толкова рано.

— Не е рано — твърдо заяви единайсетгодишният Хамнет.

— Рано да се отдели от дома — поясни Ан. Но Хамнет беше завладян от идеята, виждаше се. Разбира се, естествено е децата ти да те надминат. Но си помисли: „Остави ми мъничко от тях“. Глупава мисъл и Ан внимаваше с нея, както и с много от другите си лондонски мисли — държеше ги скътани дълбоко, далеч от езика си, далеч от изражението си.

Налагаше се Уил често да отсъства от вкъщи, да тръгва незабавно. Ан виждаше, че той се опитва да си стои у дома, докато тя свиква, да не ги оставя прекалено дълго. Но разбира се, работата му го зовеше и не беше като да прекосиш двора до работилницата. Един ден Ан мина покрай дюкяна на ръкавичар и познатият мирис я блъсна с поразителната сила на носталгията. Което беше нелепо, защото никога не го беше харесвала. Това показваше как работи умът: той бе коварен, би ридал за всичко изгубено. Затова Ан опита да се оживи. Ако се изгубеше из улиците, кое беше най-лошото, което щеше да й се случи? Но предпочиташе да не си отговаря.

— Отивай, отивай — каза тя на Уил. — Не може вечно да седиш край камината, имаш да се грижиш за деловите си работи.

И той се зае. След като вече беше станал акционер, работеше дори когато не играеше, не репетираше и не пишеше. А пишеше през нощта. Ан не го чуваше кога става от леглото. Просто изведнъж осъзнаваше, че фигурата му до нея е била заменена с хлад. А после, ако упорито се заслушаше, можеше да чуе скърцането на перото — като малко създание — лукаво и непоколебимо.

— Но вие знаете, цяло чудо е вашият съпруг — каза Ричард Бърбидж. Дойде у тях съвсем скоро, просто за да изрази почитанията си (а други, тя го знаеше, за да й хвърлят едно око). Бърбидж донесе кошница с цветя, захаросани плодове за децата. Изглеждаше скромен и искрен: макар че всичко напоследък само изглеждаше. — С такова плодовито въображение. С такова сочно, сладостно остроумие. Да, да, лаская го, защото искаме новата ни пиеса да е от него. Той няма съперници, знаете.

— Не говори безсмислици — каза Уил.

Думите му бяха благоприлични, но изражението му — странно вещаещо буря.

— О, други също пишат, но не доставят такова удоволствие като него. Е, какво толкова съм казал, човече? Ти наистина доставяш удоволствие.

— Вероятно бих могъл да направя и повече.

Бърбидж поклати глава към него, сякаш Уил беше инатливо дете.

— И една реплика не оплесква, госпожо. Е, това е наша хвалба и закачка. Голям късмет извадихме също и с неговите ръкописи.

Работата на Уил беше изцяло мъжки свят, Ан беше забравила до каква степен, макар да знаеше, че няма жени на сцената. Осъзна го до дъното на душата си, когато отиде с него до „Театъра“ по време на репетиция. Бърбидж се държа любезно, но просто не бяха свикнали сред тях да има жена. Дори Едмънд забрави за нея там. И като гледаше как младежът репетира женска роля, се почувства странно. Беше добър, естествен — почти прекалено естествен. Сякаш те караше да се чувстваш ненужна.

На път за вкъщи Едмънд постепенно дойде на себе си. Очите му изгубиха блясъка и заслепения си поглед. О, ето къде искаше да бъде той, видя Ан. Но можеше ли да го постигне? Гласът му рано беше загрубял, така че не беше подходящ за онези роли. (По някаква причина на Ан това й харесваше.) А и какво щеше да каже Джон Шекспир? Ан не трябваше да забравя, че той е много далеч, във всякакъв смисъл. Тук бяха изцяло извън влиянието му. И все пак, странно нещо. Ан не беше. Старецът често навестяваше мислите й. Що се отнася до Уил, ако станеше дума за баща му, той се наежваше толкова недоловимо, че само тя можеше да забележи.

Гилбърт дойде в Бишъпсгейт на вечеря. При него хубостта на Шекспирови, очевидна в юношеството му, като цяло беше изчезнала в зрялост с болнаво жълтеникав цвят. Но той беше в крак с времето си, на практика ръководеше галантерийния бизнес на своя майстор и се справяше добре: носеше пръстени и на Ан ръкостискането с тях й се видя странно.

— Не се бой, сестро, скоро ще добиеш лондонското разногледство: едното око ще бди под носа ти, другото — за кесията ти. После вече никога няма да гледаш право в никого.

Определено го беше добил, както и кашлица като на магаре. Но Ан като че ли винаги я чуваше в Лондон и въпреки всичко, на което децата се радваха в новия си живот, тя не мислеше, че са в цветущо здраве: гъгнеха със запушен нос, бяха бледи и понякога дъхът им не беше сладък.

Гилбърт говореше само за града. Когато бяха у семейство Фийлд, Ричард положи особено старание да говори за Ан от Стратфорд, което тя сметна за мило от негова страна. (Но толкова ли си личеше, че се задъхва с отворена уста и се мята, изхвърлена на брега?) При госпожа Фийлд Ан не можа да намери убежище. Въпреки че беше интересно да се запознае с французойка, без съмнение. И все пак Ан желаеше тези интересни преживявания просто да приключат като детските болести. А и госпожа Фийлд имаше твърде хубава фигура за жена, която беше раждала деца, и си личеше, че го знае. И прекалено много мъдри съвети за смяната на зъбите и грижата за спалното бельо, докато поглаждаше завидното си плоско коремче. „Никога не се погаждам с остроумните“ — мислеше си Ан. Жалко, че съпругът й просто го беше страх от нея. Никой не можеше да каже това за Уил. Но вероятно Ан трябваше да му всади малко страх. Да е поне донякъде деспотична съпруга. Това ли правеха другите? Преди никога не се беше интересувала, смяташе, че е под достойнството й дори: чувстваше, че зад затворената им врата тя и Уил живееха по собствени правила.

Ан се чудеше за много неща и те вдигаха такава врява в ума й, че понякога тя следваше рецептата на Джоан. Преди да дойдат у семейство Фийлд, беше накарала прислужницата да й донесе чаша вино и сега, щом госпожа Фийлд й предложи бадемово мляко или сладко испанско вино, Ан не се затрудни в избора. Помогна й мъничко: вместо няколко, умът намери само едно нещо, което да го разяжда.

И едно той отхвърли. Когато се наканиха да си тръгват, дойде друга жена — смугла, намръщена, донякъде хубава, която изглеждаше — както много други тук — сякаш е яла и спала лошо.

— Изабел, скъпа моя — посрещна я госпожа Фийлд. А жената вдигна очи към Уил и каза:

— Господин Шекспир!

Изговори името му с особено произношение, което накара Ан да заключи, че тя също е французойка.

— Мадам Берже, на вашите услуги — отвърна Уил.

Французойката изобщо не обърна внимание на Ан.

— Трябва да дойдете пак да ме видите — каза жената.

А Уил се поклони, без да изглежда особено ентусиазиран. И Ан си помисли: „Ами, боже мой, ако имаше нещо, нямаше да е толкова ужасно очевидно, колкото това“.

Все пак на път за вкъщи Ан попита:

— Коя е тя?

— Французойка. Вдовица на тъкач на коприна. Веднъж й помогнах, когато имаше безредици срещу чужденците. — После добави: — Тя е луда — с такава лекота, с каквато човек би казал „Тя живее горе на хълма“.

„Между тях няма нищо — помисли си Ан — със сигурност.“

Естествено работата му го отвличаше. Далеч от дома или просто далеч.

— Трябва да тръгвам — каза веднъж той и скоро след това Ан го намери на горния етаж да пише. И в погледа му се четеше: „Ами, така е, както ти казах“.

Тя го наблюдаваше с хората от театъра, дочуваше смътно разговорите им. За приходите от касата. Тази, последната прокламация от пуританите, нападащи театъра, е лошо написана, но, боже, каква тежка обсада от библейски цитати. Предстоят неприятности покрай наема на земята, върху която е построен „Театърът“: ами, трябва да се преместим някак си. Клоуните импровизират, човече, това се числи към цепнатите жакети и стихчетата, не искаме нищо подобно, или думите, както са написани на листа, или нищо. Две лъвски кожи, една мечешка и дърво със златни ябълки, всичките липсват, ех, някой краде реквизит, за какво да говорим повече… До такава степен Уил беше част от тях, но дали някой изобщо го познаваше? Това се чудеше Ан.

Този човек, Бен Джонсън, вероятно го познаваше по-добре от всеки друг. Отначало, когато дойде в Бишъпсгейт, Ан почувства облекчение — здравеняк, набиваше храна и пиене с грамадните си, напукани от работа ръце и й обръщаше съвсем малко внимание, докато говореше с Уил: за малко на Ан едва ли не й се стори, че е с Хамнет Садлър, закотвена в тих стратфордски следобед и нищо не се очакваше от нея. И беше доволна — въпреки че не би го потвърдила точно тогава дори и след изтезание — че той явно нямаше нищо общо с театъра. Чу го да говори за работата си на надница, за предстоящото раждане на жена си и си помисли: „Най-после нещо, което не е изтикано от театъра, ето го отруденото добиче, което бута живота с лакти към пренебрегнатите краища“.

Но скоро речта на Джонсън се издигна, лъкатушейки към възвишеното и научното, а там Ан не долавяше смисъла и дори Уил понякога не си правеше труд да го следва. И тогава Джонсън предложи да чуе урока на Хамнет.

— Кой е този гувернант, който сте назначили за хлапето? — избоботи Джонсън. — Никога не съм чувал името му.

— Само домашен учител, не гувернант — каза Уил с усмивка — и ми позволи почтително да предположа, Бен, че не си чувал за всички.

— Знам всички, които си струват. Е, ела насам, момче, няма да те ухапя, освен ако латинският ти не е отвратителен и тогава не отговарям за себе си.

В този момент Ан започна да се двоуми за него. Много хора говореха свойски с деца, които не познаваха, но на нея никога не й беше харесвало. Нито пък й хареса особено начинът, по който той шумно предизвика Уил за неща, имащи общо с образованието, изкуството, поезията. Може би Ан не разбираше напълно: виждаше, че е някакъв вид кръстосване на шпаги и Уил харесва упражнението и че той така и не престана да блъска по масата, както правеше Джонсън. Все пак се почувства странно угнетена, когато Бен Джонсън извика — сякаш стаята изведнъж се нажежи.

Но може и да беше въздействието на нещо друго. Някакъв пренесен страх. Защото от онова, което Ан успя да подразбере, Джонсън постепенно напускаше реалния живот и навлизаше в театъра. А Уил беше… какво? Помощник, отговорен, въвлечен? (Виновен за това?)

Друг приятел на Уил — дълъг, мършав, потайно усмихващ се човек на име Том Наш, когото тя изобщо не хареса — беше там, когато говориха за това. Изглежда, Уил беше насочил Джонсън към господин Хенслоу и Ан схвана какво е мнението за него — освен Бърбидж, Хенслоу беше другата сила в лондонския театър. Малко приличаха на двамата едри земевладелци от Шотъри, вечно търсещи да изкупят парче земя и да вземат връх в надпреварата.

— Значи, си нает, ползотворно, чинно нает от Хенслоу? — повтори Наш. — И може ли да ми кажеш коя от топките си му подаде да държи, за да подпише договора?

— Ах, човекът е кротък като овца с мен — отвърна Джонсън и вирна едрата си брадичка с набола четина.

Ан седна край тях, плетейки чорапи за близнаците, макар че Уил я увещаваше в Лондон просто да купува тези неща.

— Това е тежък занаятчийски труд — каза Уил. — Хенслоу има нужда, както и всички ние, от пиеси и ако не е цяла творба, то поне да е заплетена история, която да се развие, или стара пиеса, която да се притопли. С мъничко, повтарям, съвсем мъничко препоръки от мен от време на време Бен върши това за Хенслоу.

— С мъничко, съвсем мъничко усилие от моя страна, да знаете — чиста проба жлъчна обида в сравнение с това, което бих могъл да направя — и хоп, пиесата е готова. Мисля, че господин Хенслоу скоро ще ме обикне повече от всеки друг — заяви Джонсън.

— Ето така Бен преглежда ръкописа — каза Уил и Джонсън се наду като буре, а брадичката му още повече се вирна. Това е много дълго. Това трябва да се премести в края, ще има по-добър баланс. Добавя шест стиха героическа стъпка, за да изпъкне противникът, че е много хилав. Уф, смехотворна фигура, марш навън. Уф, чисти, лъскай…

— Да, правдиво описание — каза Джонсън, усмихнат и зачервен — а в действителност парчето беше още по-лошо. Беше толкова грубо и разпиляно, че си помислих да не би ти да имаш пръст в него.

И Уил се разсмя — това Ан не можа да го разбере.

— Е, ако те извикат, ще отидеш ли?

— Защо да не ме извикат?

— Ами, чух какво мислят за играта ти хората на Пембрук…

— О, аз не съм — викна Наш. — Моля те, кажи.

— Накараха ме да се пробвам с най-окаяната и печална роля. Нямаше какво да направя с нея — присмя се Джонсън.

— Казаха, че вилнеенето не е актьорска игра — отбеляза Уил разгорещено.

— Тази трупа е изцяло с нов характер — каза Джонсън — и най-добре да оцени един новоизсечен, но мощно кънтящ глас. А когато през юни тръгнат, обещаха, че мога изцяло да разчитам на тях за място, че всичко е наред.

— Да започнеш в пътуваща трупа, е доста подходящо начало, както добре ми е известно — каза Уил. — Но наистина значи начало, Бен: да избереш този начин на живот и всичко, което следва от него, и да не се обръщаш назад. Трябва да е всичко или нищо.

— О, знам. Тя знае. Готов съм.

„Никога не споменава жена си по име“ — помисли си Ан и прегриза вълната със зъби.

Най-горе в къщата имаше таванска стая, където прислужницата се занимаваше с прането и го закачаше да съхне на въже с макара през улицата. „Много лондонско — мислеше Ан, изваждаш фустите и ризите си да ги гледат всички, макар, разбира се, никой да не вперва поглед, защото би било провинциално.“ Дали щяха да вдигнат очи, ако някой висеше горе обесен? Поредният от въпросите, на които се чудеше. Искаше й се да може да ги спре. „Това — помисли си тя, когато се качи на тавана — е моята глава. Пълна с пърхащи чаршафени призраци и светлина, а жегата се засилва.“

— Ще танцуваш ли с мен? — каза Едмънд.

Беше я сварил сама и без подготвено изражение — без нейното решително, отговорно лондонско лице.

— Отдавна не сме го правили — отвърна тя, имайки предвид отказ.

— Доста отдавна.

Той я хвана за ръка. Мразеше да я вижда нещастна — Едмънд всъщност не обичаше да вижда никого нещастен — но Ан знаеше, че вероятно иска тя да престане да бъде нещастна сега, тук, защото той беше много щастлив. А нейното нещастие може би малко разваляше неговото щастие. Затова искаше тя да танцува с него, докато го успокои.

Ан го направи. Е, не беше кой знае какво за правене; освен това беше част от стария стратфордски живот. А, ето къде чу камбаната на откровението. Онзи стратфордски живот беше онова, което искаш. С Уил, без Уил? Танцувай, чуй музиката, не чувай въпроса.

— Едмънд иска да се занимава с това, с което се занимаваш ти — каза Ан на Уил.

Той се събличаше за лягане и едва се държеше на крака от изтощение; Ан беше лежала будна зад балдахина часове наред. Различни часовници. Различни небеса.

— Знам. Каза ми… или се помъчи да не ми казва. Иска ми се да беше успял.

— Така ли? Защо?

Ан усети в полумрака как той рязко се дръпна от прямотата на този въпрос.

— Тоест — започна Уил, сядайки на ръба на леглото, на самия ръб — иска ми се да беше по-вероятно, след като това е неговото желание. Но се съмнявам, че я има. Способността да бъде играч. Е, да я наречем нещо друго, защото всъщност е вид неспособност. Едмънд е прекалено много себе си. Ако можеше да се пробва в актьорството, опасявам се, че винаги би бил Едмънд. — Пауза, в която нещо у Ан — чирак, крещящ разбунтуван на улицата — извиква: „Браво на него, такъв трябва да бъде“. — Виждаш разликата с Матю.

А, да. С него.

Доведе го Ричард Бърбидж, макар очевидно Уил да се беше съгласил с този факт по-рано. Ан ги наблюдаваше от един прозорец на първия етаж, заели стойки пред входната врата: Бърбидж с ръка, леко докосваща рамото на момчето, Уил със скръстени ръце, двете възрастни глави обсъждаха, а момчето стоеше между тях — кълбо руса коса върху тъничка фигура, момче като глухарче. Беше се вторачило в чакащо натоварено магаре и като че ли можеше да наблюдава тази гледка дълго време с ръце, сключени отпред, сякаш намираше там много неща, които да го занимават, засега.

Ако не беше момчето… Колко отвратително от нейна страна. Би трябвало да прояви майчински чувства, без съмнение. Но явно всичко си има граници и затова бяха дошли тук, за да стеснят семейния кръг, а не да го разширяват.

Естествено, това беше част от работата на Уил. Матю Холингбери беше момче актьор, което трябваше да бъде обучено от опитен театрал. Не беше официално чиракуване, но много приличаше. Уил беше майстор и учител. А също хазяин и може би нещо като баща.

— Така става в театъра — каза й Едмънд. Все по-често обясненията или извиненията идваха от него, беше като адвокат на брат си. — Това е професионален въпрос.

Но Едмънд вярваше в онова, в което искаше да вярва, което — безмилостно си мислеше Ан — придаваше на силното му нетърпение лека пресиленост, като човек, който огъва желязо по панаирите. Разбира се, не можеше да е само професионално, освен ако не си безчовечен, а Уил не беше такъв. Трябва да има вложена някаква топлота, да има някаква близост. Всъщност още повече, защото Матю беше част от работата му — а там, подозираше Ан, най-много се задържаше тази неуловима птица, сърцето на Уил.

И не беше възможно Ан да не чувства подозрение, че на Уил му е приятно, когато вечер той и Матю се оттегляха на тавана за един час, за да преговарят реплики, да изпробват глас и жестикулация. Дори когато чу заядлив или отегчен тон в гласа му: „Хайде, изглади още репликата, Мат, слушай, защото иначе всичко е изгубено, за бога“, Ан подозираше, че Уил се забавлява повече, отколкото със собствените си деца.

Ан се мразеше и защото Матю беше много непретенциозен. Син на учител, научи тя, осиротял, после го завели да живее при роднина, който бил зъл. Изискани обноски, но без превземки. Седеше на канапето пред прозореца и четеше или се взираше навън. Сини очи. Особен прасковен тен — особен за нея, майката, която виждаше всички деца много по-различно от себе си, а косите им — странно подстригани. Погледът му към нея беше смирен, но не и покорен. Може да се каже даже, че той й напомняше Уил в началото, когато се запозна с него: можеше да изличи себе си от стаята, да се превърне в жълта иглика, в докосната от ветрец паяжина.

Хамнет беше на единайсет години. Матю беше на тринайсет. Нямаха какво да си кажат един на друг. Хамнет наблюдаваше баща си. И го изрече с думи:

— Онова, което каза за момчетата, възпитавани в благороднически дом… Ако отида, какво ще си мислиш, татко? Ще имаш ли по-високо мнение за мен?

Уил се стресна.

— Мили боже, как мога да имам по-високо мнение за теб отсега? — отвърна той и прегърна сина си.

Ан, раздвоена, можеше да му каже, че напоследък Хамнет не харесва много прегръдките, дори и нейните. Отиде и по-далеч в мрачните си мисли: „Лондон безспорно го направи, показа, че наистина не се съчетаваме добре като семейство, и беше глупаво, провинциално да си въобразя, че можем“. И вероятно никой не го мислеше. Ан се сети за баща си, за прекрасното си минало и осъзна, че е посмешище, бяла врана. Отношенията в семейството си имаха обичаен ред: бащата управляваше всички, майката управляваше децата; бащата и майката се отнасяха един към друг с подобаващо уважение и почит. Любовта я имаше, но всички заемаха местата си на нейната маса по установен ред.

А какво да каже за свещеното домашно огнище, тук, в Лондон, тук, в царството на театъра…? Ан отново не гледаше реалистично на нещата. Някои актьори без съмнение бяха женени. Въпреки това прекарваха повече време един с друг, отколкото със съпругите си. Понякога, вместо да отидат в кръчма, хората на камерхера идваха в тази къща след репетиции или след представления. Вдигаха невъобразим шум, ядяха и пиеха извънредно много. Понякога Ан ги чуваше да пресипват от веселба. Говореха и мръсотии. Уил опитваше да се въздържа. И все пак Ан не можеше да се начуди колко много подобни думи употребяваше той, когато тя не беше наоколо. Чаша крушеница й даде кураж да го попита.

— О, това си е чисто въображение, игра на думи, не е истинско.

— Не това те попитах.

— Знам и няма да отговоря. Жените също говорят мръсотии помежду си, доколкото знам.

— Откъде знаеш, след като говорят само помежду си?

— От подслушване по вратите.

Бяха толкова близо до игривост между тях двамата; толкова далеч от лекотата или щастието.

— Не е ли жалко, че мъжете и жените трябва да са отделени? Как, ако жените играеха на сцената, е възможно това да не промени нещата? — попита тя или питието го направи. — Знам, че тяхното благоприличие би било посрамено, ако се показват пред обществото. Но поне ще са истински. А не като тези измислени жени — мъж пише ролите им, момче ги представя. До създаването им дори не се е докоснала жена.

— Освен ако мъжът, който ги е създал, не е донякъде жена.

Стресната, Ан каза:

— Имаш предвид момчетата, които играят? Но положително у тях няма нищо подобно…

— Не, не, нямах това предвид… Не те е грижа за Матю, знам.

Ан се почувства оспорена като майка и жена.

— Той е добър млад човек, желая му всичко най-хубаво. Но не го очаквах — това е всичко. — От двора долу се чу остро изсвирване. Ан отвори прозореца и помаха. — Това е Бети Краварката. Купувам мляко от нея. Съвсем прясно. И много хубаво си говорим. Тя е истинска жена, не някой, който се преструва на жена.

Ан добави това ядосано, защото Уил изглеждаше някак изненадан и разочарован… от какво? Че е станала приятелка с краварка? „Че с кого друг?“ — помисли си тя, докато слизаше надолу. С поглаждащата коремче Жаклин Фийлд, която приказваше само за осветени с красиви свещи градски въпроси? С онази, другата французойка, която сякаш винаги беше там, със скришен поглед и тайнствен поздрав за Уил? (А Уил едва обръщаше очи към нея. Не, не от това трябваше да се бои Ан.)

Бети беше горе-долу на възрастта на Ан, успокояващо бавно движеща се като своята крава, а гласът й звучеше леко дрезгав: готова да застане на двора и да се съгласи, че слънцето днес много прежуря, смъртоносно прежуря, но пък сезонът, да, без да се стреми да пришпори разговора до някакъв поразителен край. Всеки ден идваше до Лондон от Сейнт Джилс, за който Ан отначало помисли, че е още една от онези общини, наблъскани като кутии в кутии.

— Не, това е в провинцията. Не е като тук. — Бети отметна палец назад към Лондон. О, какво сензационно разжалване. — Живеем край стената на старата болница със стар дъб за сянка, градинка с подправки и кладенец със сладка вода. Пиеш ли вода тук, не ти мърда кървава диария. — Забелязвайки Уил да излиза, тя продължи: — Твоят мъж ли е? Чудесни създания са по свой си начин, нали? Стига да ги държиш на мястото им. Моят Диксън е честен човек. Търгува с пилета. Не печели кой знае колко, но е безобиден. Омъжих се петнайсетгодишна. Очите му свършиха работата. Хубави очи, помислих си. Сега вече знам, че всички те имат хубави очи, когато са млади. Твоят мъж какъв е?

— Играч.

Бети изсумтя, вдигайки ведрото си.

— Ех, всичките са такива.

Беше време за новата му пиеса. Ан щеше да ходи да я гледа. Щеше да стъпи в театър за първи път, откакто бяха пристигнали.

Едмънд беше водил децата да гледат как Уил играе в пиеси, писани от други хора. Защо беше чакала Ан? От лоялност вероятно: пазеше се за пиеса, написана от него.

Или докато повече не можеше да отлага.

Беше чувала откъси от нея. Момчето Матю участваше и Ан го беше подслушала, докато репетира; Едмънд беше чел — преодолявайки мрачна съпротива — личния ръкопис на Уил и ходеше наоколо, мърморейки реплики. Бягай, прах, от този дом![2]

Ан също го погледна. Уил го остави на раклата в спалнята им. Лек ветрец разлистваше страниците пред протегнатата й ръка. С този вятър трябваше да дойдат меки, дъхащи на пролет аромати, не и тук обаче. Тя погледна ръкописа, прочете малко, но за нея беше прекалено трудно, мрачна освети луната горделивата Титания[3], да борави с текста дълго време. Уил каза, че и без това пиесите не са за четене. Как заблестяха така очите й? Не от солени сълзи. Ан го остави и отиде да помогне на Сузана да оформи прическата си. Напоследък косата й беше станала невероятно гъста: усещаше се тежка като въже в ръката. Ан се зачуди дали мензисът на Сузана вече е дошъл. Опитът миналата зима да зачекне въпроса беше предизвикал един от най-приповдигнатите отговори на Сузана: „Скъпа майко, моля те, нека говорим за приятни неща“. Сузана беше щастлива зад своите заграждения. Ан се сети за птичката в кухнята на „Хенли стрийт“ и как веднъж по грешка беше оставила вратичката на клетката отворена. Беше я предупредило отчаяното чуруликане. Птичката не можеше да е щастлива, докато не се затвореше вратата.

Бети щеше да е тук съвсем скоро. Ан слезе долу да я чака. Почваше силно да се пристрастява към млякото от кравата. И съм пратен със метличка прахоляка зад вратата да помитам аз.[4] И Ан видя, че наистина имаше малко прах. Спонтанно написа с пръст: Някъде е пролет. Предпочиташе така, отколкото с перо и мастило. Защото просто можеше да го изтриеш.

* * *

Ето че сега Ан беше тук. Знамето разтръбява и тромпетът пърха високо в небето, обувките газят, гласовете притискат. Продавачи с провесени от врата подноси, бира от понесено на гръб буре. Проститутки с оголена шия държат в равновесие деколтетата си и те гледат така, както само те могат: сякаш си им се натрапила, но те са позволили, само този път. Кал се меси под краката, докато Ан и семейството й се провират през портата, събирачът на пари знае, приема ги вътре с поклон. Едмънд си е глътнал езика, почти изцъклен от вълнение, Хамнет също е почти толкова зле.

— Татко го направи. Нали? Той ли направи всичко това?

— Ами! Не и сградата.

— Нямам това предвид. Не сградата — каза Хамнет с леко измъчен тон, тонът на дядо му.

Нищо от живака в темперамента на Уил и Едмънд. Тя го прегърна с внезапна яростна обич към детинските му недостатъци.

— Имам предвид — каза той и нежно я избута — това, което ще гледаме.

Е, той беше прав. От години не беше ходила на представление, а в Лондон — никога, не беше стъпвала в тези странни, претъпкани заграждения, построени с тази цел; и Ан донякъде очакваше повече зрелищност, повече съоръжения за илюзията. Но се изправи пред гола сцена, осветена от ясно небе, съвсем малко реквизит и тежките пискюли, поклащащи се от пищните костюми. И пред думите.

Всъщност нямаше нищо ужасно, каквато вярваше, че е пиесата „Ромео“, за която всички говореха. Едмънд беше чел на глас една част, там имаше любов и смърт, а това й приличаше на сън с черна роза, кадифено притисната в гърлото, задушаваща, и Ан се страхуваше от нея. Не, тази беше красива и от време на време весела като танц с думи. Беше в гората и за гората. Беше за лудостта на любовта и докъде води мъжете и жените тази лудост. Накара я да си спомни чифт ръкавици, обгърнали ръцете й; Бартоломю, който я гледа през двора как танцува; горска птичка, която кълве от дланта й; много неща. Много неща, които принадлежаха само на нея. И все пак тази пиеса не беше таен шепот, а споделяне. Всичко тук принадлежеше на всички. Уил някак ги беше завладял. Сякаш притежаваше ключ към живота им, сякаш беше допирал ухо до спящите им, въздишащи устни. Докато действието напредваше, тълпата се затопли и започна да попуква като дънери в добре накладен огън. Той съблазняваше зрителите. Ан долови как се отдават и лудо неподвижните звезди валяха от кристалната си сфера[5], за да чуят музиката на сирената, и Ан почувства колкото смущение, толкова и гордост. Някъде там е пролет. Но тук е средата на лятото и така създаден, този сезон прави истинския ненужен.

А после смехът. Човекът с магарешката глава изтръгваше от децата гръмогласен смях, но Ан не можа да го сподели с тях както трябва и те обърнаха засмените си лица към Едмънд, а ръцете му приятелски ги прегърнаха. Човек с глава на магаре, а го обичаше омагьосана кралица. Но това беше прекалено реално. Любовта гледа не с очите, а с ума и затова рисуват крилатия Купидон сляп. Ан погледна с ума си и я побиха тръпки, защото някак си не изглеждаше правилно най-съкровената лудост на живота да бъде обръщана наопаки за усмивки на дневна светлина. Прахоляка зад вратата да помитам аз.

Любовниците се изгубиха в гората. Може би никога нямаше да се измъкнат от нея: накрая щяха да намерят костите им под купчина камъни може би. Всички бяха в плен на магията, дори неграмотните и простаците. Сънувах сън, не мога да проумея, какъв беше този сън.[6] Тя знаеше обаче. Излязоха героите простаци да играят пиеса. Лоша пиеса, но Ан се чудеше има ли изобщо лоши пиеси. И едва в този момент осъзна, че ако Уил играе в представлението, тя не го е забелязала.

Имаше щастлива развръзка. Ще обсипем брака нов с благодат и благослов.[7] Прахоляка зад вратата да помитам аз. Множеството въздъхна, зажужа, зарева и почна да ръкопляска. Ан също пляскаше, но скоро имаше нужда от ръцете си: за да стисне нацепените ръбове на седалката си от страх.

Защото дотук беше стигнал Уил. Тук беше донесъл себе си. А в това, Ан виждаше сега, тя не можеше да го последва. О, можеше да му предложи истина вероятно, красота, любов — но нищо, нищо в сравнение с онова, което той можеше да създаде.

В гримьорната беше претъпкано и зловонно: нямаше къде да застанат, особено край тези полуразсъблечени мъже.

— Бърбидж ще произнесе слово — каза Уил с гримаса, целувайки Ан. Нереален: сякаш някаква фигура се е навела от картина. — После ще има вечеря в „Черния бик“. Няма да се забавя.

— Никога не се бавиш — викна Кросното тъкача, но не, не, това беше Уил Кемп шутът, едър, златокос като Бартоломю. Братко мой! Някой те е метаморфозирал![8] Прилоша й. — Трябва да се научиш да ликуваш, човече. Развий и безразсъдни качества.

— Тогава какво ще стане с другите ми умения? — каза Уил. — Матю се справи добре, нали?

Погледът му с гордост се премести на момчето, което сваляше крилете си, сякаш изхлузваше ученическата си чанта. И Хамнет видя това, Ан беше сигурна. Но синовната му гордост не беше накърнена, ни най-малко. Лицето му още сияеше от онова, което беше сътворил баща му.

Едмънд беше леко опечален — тежките последици на опиянението.

— Да си вървим у дома — каза той и отиде да намери прислужника, техния водач през съмнителния Шордич към благоприличния Бишъпсгейт.

Ан ги накара да побързат не заради това, а защото я осени внезапна мисъл: можеше да изпусне Бети. Стори й се отчайващо важно.

— Краварката? Дойде и си отиде, госпожо — каза прислужницата. И оживено добави: — Купих ви една пинта.

Не, не, това не беше достатъчно, тя трябваше да говори с Бети всеки ден, с дълбокия, топъл, землист неин дъх; беше важно. Ан вдигна пелерината си. Едмънд въпросително я погледна: къде?

— Излизам.

Ако беше изпуснала идването на Бети, тогава Ан щеше да отиде при нея. Тези неща изглеждат дребни и незабележими като далечни планини, заприличали на облаци. Ан тръгна на северозапад, покрай Лондонската стена, като се ориентираше по залязващото слънце и питаше, когато се заблудеше: не свенливо, защото чувството, че нещо е важно за самата нея, беше погубило свенливостта. Кой познаваше или го беше грижа за Бети, краварката от Сейнт Джилс? Ан. Появиха се плевни, езерца от сковани дъски, зеленчукови лехи, въпреки че Лондон още не беше изчезнал напълно. Знам горски кът, по-скрит от всички други, цял в мащерка, иглики, теменуги.[9] Но къде? Издигаха се нови, елегантни къщи, някои още се строяха с отбрани тухли: жилища на заможното съсловие. Но Ан търсеше нещо по-простичко, по-обикновено: селска къща до старата болнична стена със стар дъб и сладък кладенец. Откри църква — „Сейнт Джилс“, много добре. Намери останки от стара манастирска стена сред обрасло с шубраци, разхвърляно подобие на село, но къде е…?

Най-после една старица беше чувала за Бети краварката и Дикън търговеца на птици. Тя кимна на Ан към полусрутен коптор, покрай който тя вече беше минала два пъти. Дъбът беше един мъртъв пън. Все пак: на едното нищо дай жилище и име. Любовта не гледа с очи, а с ум, а Бети обичаше това парче земя.

Над отворената врата висяха две мършави птици: друга, едва ли много по-жива, дращеше по прага. Мускулите на прасците й горяха от ходенето. Размекнали са се от Лондон: сега трябваше да я возят в една от онези, новите карети. Ан щеше да каже това на Бети и двете щяха тихичко да се кискат.

— Бети, тук ли си? — Не беше й говорила на „ти“ преди, но нали бяха приятелки.

Ан прекрачи и влезе в полумрака. Под краката й жвакаше мокра слама.

— Не идвайте да събирате дългове тук, госпожо! Нищо няма да получите, чухте ли, нищо!

Пред нея се изпречи мъж с алкохолен дъх. От ръката му висеше ремък, от устата му — слюнка.

— Господин Дикън? — потрепери тя.

Беше очаквала някой като Питър Куинси, дърводелецът — едър и приветлив. Този мъж беше като плъх, душещ из уличките.

— Кой пита?

Зад него на пода хленчеше малко дете, а друго стоеше, бъркаше си в носа и гледаше вторачено. Болнава гъска приклекна в нещо като плетена кошара, директно съединена с голата стая.

— Аз съм приятелка на Бети. Тя гледа крава, продава мляко в Бишъпсгейт…

— О, приятелка, а? — Гуреливите му очи пробягнаха по дрехите й, съставяйки си мнение. — Значи, не събираш вересии тогава, а? Извинявай, обаче човек е длъжен да се чуди, когато дойде непознат и пита за нея. — Той силно удари плачещото дете на сляпо, с плющящ замах, докато изражението му пак се пренастройваше на загрижена доброжелателност. — Това е моята Бети, да, но още не си е дошла, госпожо. Закъснява. Винаги закъснява кучката. — Той противно се оригна и се ухили. — Шегувам се. Добро човече е като цяло. Но какво е добротата, щом имаш напаст по пилетата и болни деца, на които им трябва силна храна? Нищо не е. — Ан забеляза колко чевръсто той пристъпи напред, когато тя отстъпи назад. Пияница, бияч. Тя си спомни как Бети винаги държеше ръцете си покрити, дори и в топло време. Какви са тез кълчищни…[10] — Така, казваш, че си й приятелка, но аз не признавам приятелка, докато не видя пари. Пари трябват, виждаш. — Придумваше, промъкваше се да препречи вратата. — А аз виждам пари в теб, госпожо.

Това не трая дълго. Тя издърпа портмонето от колана си, разпиля монетите по кирливия под и побягна.

И продължи да бяга.

На оплисканата от кал „Бишъпсгейт стрийт“, в дрезгавия полумрак, Ан налетя право на Уил, който беше излязъл да я търси. Изкрещя и се съпротивляваше срещу него в няколкото секунди, които й трябваха да разбере, че е той.

— Къде си ходила? Едмънд излезе да те търси, аз ходих навсякъде — за бога, какво…?

Тя му каза. Облегната на него, почти залитаща обратно към къщата, му разказа всичко: защо не?

Вътре Уил даде бързи обяснения на децата, пришпорвайки я нагоре по стълбите. В спалнята им, зад затворената врата, той нежно свали измокрената й пелерина, после коленичи и изхлузи изкаляните й обувки.

— Защо? — попита той, както трябваше.

Ан се замисли. Усещаше мократа си коса като бурен, полепнал по лицето. Сякаш беше изгребана от дълбините на разбунени морета и лудо неподвижните звезди валяха от кристалната си сфера.

— Мислех — каза тя — че ще е като гората.

Чу го как си поема дъх и в сумрака на неосветената стая видя зъбите му. Дали зърна раздразнение, дали — ироничен смях? „Не питайте мен, аз едва мога да чета, камо ли да разчитам Уил Шекспир.“

— Гората — каза той — не е място.

Вътре в душата й, дълбоко в безмълвните й морски пещери, отекна нейният отговор: вече го знам.

— Като бивш главен служител на Нейно Величество в Стратфорд и мирови съдия той би трябвало да бъде удостоен с герб. — Уил отново беше ходил в Хералдическата палата и сега обясняваше на Хамнет. — И като собственик на имоти и съпруг на баба ти, която е от рода Ардън. Взимат всички тези фактори предвид, когато позволяват герб.

— Ами ти? — каза Хамнет. — Ти също си важен човек. От хората на камерхера. Драматург. Би трябвало да дават гербове и за това.

Уил се засмя и перна сина си по рамото.

— В техните очи не е същото, опасявам се. Но ти благодаря, Хамнет, много си мил.

Красив момент, красиво бе и сиянието върху лицето на Хамнет. „Тук ставам раздразнителна и се вкисвам“, помисли си Ан.

— Ще го дадат ли?

— Не виждам защо не. Има хора със семеен герб, които никога не са служили така добре на короната и страната.

— Сега звучиш като баща си.

Изпитваха някакво двоумение, преди да се шегуват. След миг Уил свали защитната си преграда.

— Боже! Моля те, удряй ме преди това по главата.

Ан отвори прозореца, за да прогони навън една муха, и вкара топъл въздух като от вътрешността на обувка.

— Това е болният сезон в Лондон, нали?

— Да, но ние всички сме разположени тук. Защо?

Изведнъж той се озова близо, взираше се в очите й, тревожно изучаваше кожата й. О, тази нежност щеше да заздрави много неща само ако можеше да се разчупи, да се оформи с друга рамка.

— Не, не, не съм болна. — Мухата се върна и полази по ръката й. Беше противно мека и се държеше свойски. — Но има ли чума наоколо тази година?

— Видях един червен кръст. Но южно от реката, в Банксайд.

— Джудит пак повръща. Не, не изглежда като онова. Все това разстройство, което я мъчи и не може да се отърве от него.

— Горкичката, напоследък е бледа. Много е малка за зелената болест, нали? Къде е тя?

— Лежи. Едмънд й чете. Тържествено обеща да не я оставя, дори и тя да заспи.

— Като с Хамнет, когато беше малък.

Хамнет беше минал през период на неусмирими кошмари. Едмънд се закле да стои буден цяла нощ и да ги отблъсква. И го направи: когато призори Хамнет се събуди, видя Едмънд да седи свеж и бодър до леглото, казвайки: „Хванах ги всичките“. Ан и Уил споделиха усмивката на спомена: или поне всеки поотделно се усмихна.

— Ще се кача да я видя, преди да дойдат.

— Кои?

— Акционерите. Ще се срещнем тук.

— Не знаех. — Тя шумно затвори прозореца. — Ще се яде и пие, няма начин…

— Ще поръчаме да донесат от „Черния бик“.

— Надявам се да не се превърне в гуляй.

— Няма. Имаме да разпределяме средства за тримесечието и да ревизираме инвентар.

— Не искам да безпокоите Джудит.

— Няма.

— Е, ако на Матю му беше зле, на умния, изключителен Матю, тогава нещата щяха да стоят иначе.

Той я изгледа с дълбоко, видимо недоумение.

— Защо се държиш така?

— Как? Като опърничава жена?

Уил имаше вид на човек, който внимателно се прицелва.

— Сякаш не си ти.

— Не съм коя? Ти не знаеш коя съм аз, Уил. Със сигурност не и тук. Дори не можеш да ме видиш тук. Аз съм като малко кафяво врабче в огромно дърво. А ти, ти показваш какъв значим човек си станал. Това ли беше целта на цялото начинание — да се почувствам подобаващо впечатлена и покорно признателна? Представяш се не на когото трябва, Уил. Баща ти трябваше да е тук. — Ан остави това да попие. Остави да попие фактът, че тя всъщност казваше тези неща. — Ти трябваше да си тук, но не си. Или поне не си с мен. — Тя тежко седна, замаяна от жегата и откровеността. — Уил, искам да си ида вкъщи.

— Така си и мислех. Трябваше ли да го казваш по този начин?

— Вероятно не. Искам да се прибера вкъщи и да взема децата. Тук не е здравословно през лятото. Ти си ми го казвал.

— Но не е само заради това — потиснато попита Уил.

— Не, не. — Попий кръвта, да не остане нито петънце. — Забрави какво казах. Лошо ми е от горещината и не мога да гледам повече мъже с високопарните им приказки. Просто искам да знам, че мога да се прибера. Скоро.

— Знаеш, че можеш. — Уил коленичи до нея, хвана ръката й с изключителна нежност, сякаш Ан го беше помолила да прегледа рана. — Знаеш също, че аз трябва да съм тук. Дали… би ли живяла тук отново?

Тя поклати глава. Може би беше поклащането, казващо не знам. И тя наистина не знаеше. Освен когато се сетеше за пътя, о, боже, този път, който водеше далеч — искаше да надене пелерината и галошите си и да тръгне пеша още сега.

— Добре. В такъв случай, още щом успеем да го уредим. И естествено, ако децата ще се развиват по-добре в провинцията… Ан, опитах. Несполучливо може би. Но опитах…

Той млъкна. Сякаш се въздържаше, възпираше, типично за Уил, да добави: „… за разлика от теб“.

Да си идем вкъщи? Да, да, викнаха децата. Да дойдат тук, беше нещо ново, а сега връщането вкъщи пак ще е нещо ново. Освен това дядо им липсваше.

Нещо повече, те бяха деца на Ан и лоялността им беше към нея. Сузана определено знаеше, че майка й е нещастна, и вероятно беше казала нещо на другите. Е, дали да се възползва от тази лоялност? Да я експлоатира? О, да. Хората вършеха и по-лоши неща. Просякът ругаеше по улиците, а раменете му — пъстро нашарени с ярка кръв. Пищящата маймуна, завързана за гърба на бика, и кучетата, пуснати след тях. Ан не беше виждала това — Джонсън й го беше разказал — но все едно го беше виждала. Нито една подробност не липсваше.

Върволица от подобни спомени я придружаваше, докато яздеха на север. Щяха да избледнеят, без съмнение. Уил също пътуваше с тях, макар че работата веднага щеше да го върне право в Лондон още щом пристигнеха по живо, по здраво. И Едмънд, защото трябваше: макар Ан да знаеше, че той охотно би се метнал от лондонския подвижен мост, за да остане. Нивите с узряло жито трептяха, небето блестеше в звънтящо синьо. Слънцето рисуваше нови светлини в косата на Джудит, яздеща пред Ан: а също и нови рози по страните й или пък на Ан само й се искаше да е така? Млада пастирка на гъски бавно мина пред тях, смушквайки птиците с пръчката си. Погледна навъсено към Ан и тя пак видя съпруга на Бети да се надвесва от кирливия мрак. Но това щеше да избледнее, със сигурност. А също и, моля те, боже, чувството й за провал.

Тя никога не беше предполагала какъв великолепен потенциал може да има един провал. Никога не беше виждала морето, но по Темза беше наблюдавала огромните кораби — избелели, обрулени и осеяни с резки, носеха белезите на морето; и когато наеха лодка до Гринуич, за да видят двореца, Ан усети колко силно водният поток тегли под краката й и си представи как събира сили, разширява се и става вълна. Става море: безукорност на хоризонта, абсолютна широта, дълбочина и мощ до такава степен, че в него можеше да живеят и чудовища.

Ето така усещаше провала.

Така че със сигурност не беше правилно да се чувства щастлива, когато стъпиха на стратфордския път и пред тях изникнаха гледки, които изведнъж окото проумяваше. Не беше правилно, след като се провали толкова изначално, да чувства, че духът й се повдига.

Но това не беше промъкване вкъщи: защо да го мисли така? Съседите, които излязоха да махат и да подават ръка още щом Шекспирови минаха моста, явно не мислеха подобно нещо. По-скоро изпитваха леко страхопочитание от госпожа Шекспир и нейната челяд, която беше прекарала един сезон в Лондон. А на „Хенли стрийт“ им направиха щедро посрещане. Джон Шекспир, преливащ от сърдечност, ги прегръщаше, вдигаше децата, усмихваше се с искрящи очи — не се смееше, защото той всъщност никога не го правеше — и ги поздравяваше.

— Ти го направи, дъще — каза й старецът, обгръщайки ръката й. — Смело се справи.

И на нея й хареса. Хареса й да й кажат, че е била смела и че е направено, приключено, постигнато. И Джудит сякаш наистина веднага се почувства по-добре, колкото и невероятно да изглеждаше, трополеше нагоре-надолу по стълбите, както никога не беше правила в Лондон. Може би беше един от онези дълги, дълги сънища, след които се събуждаш изтощена. Сънувах сън, не мога да проумея какъв беше този сън.

Уил беше този, който най-после дръпна баща си настрани. Какво преобръщане: преди винаги Джон Шекспир дръпваше някого настрани и насочваше към тежките въпроси. Ан знаеше за какво говорят. Е, да ги остави да се помирят, ако между тях някога беше възможен мир. Тя искаше да изчетка намачканите си дрехи, да чуе как е Джоан със здравето, каква е цената на брашното и да се посвети на дребните неща.

Уил остана още един ден, за да се увери, че в ежедневието им всичко е наред, да ги види, че заживяват нормално, като облекчаваше протритите от седлото места с гъша мас, и се опитваше да развесели Едмънд, който от огън беше станал на пепел и нежно се усмихваше, докато отчаян се тътреше насам-натам. Последваха още мрачни разговори насаме с баща му; веднъж, за момент — слънцето стоеше зад тях над портата на двора — за първи път изобщо двамата заприличаха един на друг; или по-скоро, ако бяха на сцената и играеха баща и син, бихте казали, че са убедителни. „Уил още носи Лондон на лицето си“ — помисли Ан. Преди да замине, тя му каза:

— Твоята пиеса „Сън“, мисля, че беше красива.

Изненадан, Уил отвърна:

— Радвам се — и изчака.

Изненадвайки себе си, Ан продължи:

— И знам, че звуча глупаво, но някак си не мисля, че трябва да има такива неща. Едно е да блестим, друго е да се сравняваме със слънцето.

Той наклони глава почтително. Уви, да си жертва на почитта на Уил.

В някаква погребана кухина на дъното на сърцето й Ан искаше той да не заминава, а и да го знае, без тя да му го казва; да зареже своята пътническа пелерина и Лондон, величието си и просто да остане.

Той се приготви за път.

Ан каза:

— Надявам се, че Матю ще се справя добре. — Слънцето силно напичаше и присвила очи, едва успяваше да го види. Когато целувката дойде, беше като докосване в тъмното, накара я да подскочи. Брадата му не беше толкова мека, беше по-остра, по-стара. Уил вече беше навършил трийсет години. Струваше й се, че някак е трябвало да спрат времето помежду си: че са имали възможност и са я изгубили. — Пази си кесията и не пий вода.

Той тихо се засмя.

— Оставям ти сърцето си.

И така, Уил пак замина за Лондон. И затова не беше с тях два дни по-късно, когато по средата на вечерята Хамнет изведнъж каза:

— Моля ви, призлява ми.

Опита се да стане от масата, но се свлече на пода.

Започва с чумата и с нея ли завършва? Докторът не е сигурен отначало. Не напипва подутините, бубоните, но е трудно да проверява, когато Хамнет е с такава висока температура, в безумна треска. Той е единайсетгодишен, израснал жилав и силен, и не се удържа лесно дори и с дядо от едната страна и Едмънд от другата. И Ан, на противоположната страна на кръглата земя, протяга безнадеждно ръце към него, крещи вътре в себе си, когато слага студената мокра кърпа на пламналата му, мятаща се глава.

Чумата, да, когато треската за кратко стихва, докторът намира признаците. Тя е, уви. Идва отдалеч на запъхтяна кранта и не носи вълшебство. Къде е ходил момъкът напоследък? Откъде може да е хванал заразата? Не че може да се каже къде, нито как. Трябва да се молим на Господ. Той е млад и силен. Винаги има надежда.

Винаги има надежда, но не и когато детето ти е ослепяло от агония и кожата му почернява.

Разярена, Ан го прегръща, прегръща. В критичния момент тя ляга до него, обвива го с ръце, колкото може по-добре, да побере хлипащата му топлина. Пред нея живо се явява раждането на близнаците й, продължителен, болезнен риск, увенчан с триумф, двете сладко разгневени личица, поднесени към гърдите й. Но разбира се, ако това се е случило, ако раждането е било такова изключително постижение, тогава не може да свърши с това: няма абсолютно никакъв смисъл. Тя сграбчва Хамнет и го притиска към себе си, по цялото си тяло и въпреки че той не я разпознава, всъщност не разпознава нищо, Ан упорства. Свекърва й е тази, която я издърпва и придумва да се отдели най-после, когато вече няма на какво да се надява, нито да отрича, нито да претендира.

Невъзможно е да каже, че Лондон е убил Хамнет. Но Ан знае, че това сигурно е на лицето й, когато Уил пристига, повикан с писмо, но въпреки това с цяла седмица закъснение, така че тя спокойно може да използва и думи.

— Изобщо не трябваше да заминаваме. Преди това Хамнет никога не се е разболявал. Трябваше да си останем тук.

Изглежда, Уил е съгласен. Той е вцепенен, мъртвоблед и движенията му са забавени. „Всеки недоброжелател може да го ликвидира за миг“ — мисли си тя.

Но тогава къде да се търси вината? Тя лежи някъде в огромното пространство между тях, докато стоят край свежата, пълна с живот, пръст на Хамнетовия гроб. Докосват пръсти в пространството, но разстоянието ги кара да се чувстват студени и инертни. Какво разстояние!

Той не беше тук. Някак си това Ан не може да преодолее. Остави я сама да гледа как синът им умира. О, не сама, не буквално: Джоан е мила и силна, Едмънд се старае, татко Джон надвива своята скръб, за да се грижи за нейната. Дори Бартоломю наминава, за да прегърне непохватно скованите й рамене. А Сузана и Джудит се стараят да бъдат по-добри деца. Но това е горчивото разкритие: след всичко преживяно, все пак без Уил, Ан мисли, че е сама. Като някакъв дълг, който никога няма да може да се изплати, независимо колко пари имаш.

— Ти не беше тук — казва му тя глухо.

— Не. Кажи ми всичко.

Ан не може, но му предава някаква част. Уил слуша. Плаче. Говори за сина им, за живота му. Неизбежно има пропуски. Но говори красиво. Говори, както само Уил може.

Но Ан е разбрала нещо ново: че никакво количество красота не може да компенсира случилото се, никога; че никой възможен Рай не може да изкупи и едно ощипване от Ада.

Той не беше тук да види как синът му умира. Тук е вероятно, за да види как нещо друго отслабва, пропада, загива или губи причина да живее.

Писмото пристига през октомври, когато Хамнет го няма вече два месеца и в плевните лежи оскъдна, влажна и повредена реколта.

Понеже никога не е можел да чете бързо и зрението му е отслабнало, Джон Шекспир го дава на своя предан син Ричард. От Уил е, разбира се. И отначало Ан, слушаща на пресекулки монотонното ръмжене на Ричард през руното на скръбта, не успява напълно да го разбере.

— „Вярна и доказана служба… Злато на диагонален черен самур, копие от първото, със заострен връх, а за негово украшение или отличителен знак…“

Свекърът й е станал от мястото си край камината, сякаш да направи нещо — пак нервно да се суети или да избърше прах, както прави през по-голямата част от деня — но сега стои съвсем неподвижен, с разперени ръце и широко отворени, блеснали очи, каквито Ан никога не ги е виждала.

— „Девиз: Non sans droite, което значи «Не без право». Гербът да бъде носен от децата му, потомството им и идните поколения…“ — Ричард поглежда набързо и неловко Ан, докато чете тази част. Тя вече схваща. Позволили са на Шекспирови герб. Няма го Хамнет да го носи нататък, разбира се. Вчера един осакатен просяк мина през Стратфорд, докато Ан пазаруваше, и умоляващо вдигна чукана на ръката си, а тя го погледна с мисълта: „Да, какво?“.

— Така, така. Какво мислите? — Свекърът й несигурно се озърта наоколо, запазвайки равновесие с леко потреперване, сякаш е стъпил върху висока колона. — Какво мислите, а?

Едмънд е този, който проговаря: най-после след толкова време му е даден шанс да каже правилното нещо на баща си.

— Сър, вие станахте джентълмен — изрича той, покланяйки се — това е напълно заслужено.

— Да, да. Не е изключено да е така. Едмънд, скъпи, иди доведи майка си, тя трябва да чуе това. Така, така. — Погледът му попада на Ан. — Трябва да се гордееш, дъще.

Тя иска да попита: „С кого?“. Но не може да проговори или по-скоро усилието да говори й е в повече.

Няма значение, Джон Шекспир е достатъчно щастлив да го повтори като молба или като заповед.

— Трябва да се гордееш. — Накрая той се раздвижва, отдалечавайки се на няколко стъпки от своя целогодишен огън, и отива до прозореца, който гледа към „Хенли стрийт“. — Хубаво време за сезона. — Навън тегнат сиви облаци. — Трябва да се възползвам от него. Да се поразходя малко. Да, време е да се поразходя.

„Значи — мисли си Ан — Уил го спечели. Значи, продължава да печели всички. Чудя се кога пак ще спечели мен.“

[1] „A Larum for London“ или „The Siedge of Antwerp“ (ок. 1602 г.) — пиеси от анонимен автор. Възстановка на плячкосването на Антверпен от испанските войски през 1576 г., понякога наричано Испанската ярост. — Б.пр. ↑

[2] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 5.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[3] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 2.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[4] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 5.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[5] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 2.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[6] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 4.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[7] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 5.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[8] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 3.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[9] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 2.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[10] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 3.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

12
Разбитото сърце[1] (1598–1601 г.)

— Как попадна тук, синко?

Бен се отърси от натрапчиво нежната ръка. Опитваше се да задържи ума си отпуснат върху спокойните бистри води на древните, да размишлява върху стоицизма на Епиктет. Но този проклет свещеник не искаше да го остави на мира.

— Не съм ти син. Първо, едва ли си по-възрастен от мен. — Това само по себе си издаде, че човекът е свещеник, но той имаше и вид на хранен с мляко и мед, което Бен свързваше с католиците. — А как попаднах тук? През същата врата като теб. И смея да кажа, че ще отида на същото място.

— Тук аз мисля по-различно — беше единственото, което свещеникът изрече с особено сладостна усмивка.

Тя се запечата в съзнанието на Бен, докато се въртеше върху постелята и за пореден път се опитваше да потопи разума си във философията. Подобна усмивка изглеждаше не на място не само в „Нюгейт“, тя определено нямаше място в този свят. Или поне в света такъв, какъвто Бен го познаваше.

Отново бяха оковали свещеник, забеляза той, взирайки се надолу по дългото тъмнично помещение: затворен тук, беше развил нощното зрение на котка. Без съмнение, човекът беше останал без пари, за да си купи облекчаване на присъдата, или без приятели навън, които да му донесат. Бен беше късметлия в това отношение. Имаше Агнес и тя се постара да плати достатъчно, за да не го оковат във вериги, да има храна и топлина. Не че й харесваше да доближава затвора, което беше разбираемо за Бен, нали имаше постоянна опасност от тъмнична треска — за малкия Бен, неговия син и наследник, у дома. Освен това Агнес каза, че никога няма да му прости, задето е стигнал дотук и вероятно до бесилката, но какво да се прави, жени. Не използваха думите, за да предават информация, а да създават емоционален ефект.

Той стоя заслушан известно време в шумовете на „Нюгейт“, които през повечето време успяваше да заглуши в съзнанието си, както правеше нощем във Фландрия заради безкрайното цвилене на умиращите коне. Нищо назидателно: пиянски крясъци от общото помещение, обезумяло тракане на вериги, проклятия. Някъде някаква жена постоянно се блъскаше във врата и пищеше: „Ще имам дете, ще имам дете“. От килиите, в които бяха осъдените на смърт? Трудно се познаваше посоката заради ехото. Може би тя се преструваше. Трябва наистина да беше грозна, за да не я забремени никой от тъмничарите.

Сред цялата врява и воня свещеникът беше единственият, освен Бен, като че ли запазил самообладание.

Мисълта, че свещеникът знае нещо, което той не знаеше, беше вбесяваща за Бен. Дори и тук, в „Нюгейт“, Бен Джонсън запазваше гордостта си, преценката за себе си: носеше неопетнената корона на своя ум. И в края на краищата, защо не? Не беше направил нищо нередно.

Разбира се, беше убил човек. Но при такива обстоятелства, че беше простимо, наистина. Е, оставаше въпросът. На него — уместен каламбур — висеше всичко.

Видя, че свещеникът прави същото с друг затворник: слага ръка на рамото му с онзи изпитателен поглед. Затворникът беше нечленоразделен дебеловрат екземпляр, който беше продал всичко, дори и обувките си, за пиене, и отблъсна свещеника, замахвайки с веригата си.

— Защо продължаваш да настояваш? — попита го Бен с искрено любопитство. — Знаеш, че ще те обесят за това.

— Вероятно. Или ще ме изгорят. Но какво да продължавам, приятелю? Говориш за вярата сякаш е склонност или привичка. Изгаряне: тя вече е изгаряне. — Свещеникът се размърда върху плесенясалата слама. — Можеш ли да си представиш всяка сутрин да се събуждаш и да не си мислиш: „Ох, добре, поредния ден“, а вместо това — той се задъха от усилие, усмихнат — да приветстваш неизразимо величавото тайнство: отново, неизразимо величавото, вечно обновяващо се тайнство на живота с Бог и за Бог чрез неговата милост и светата му църква?

Бен се навъси, като наблюдаваше как пияното добиче легна на мястото си с ръка, опипваща предницата на панталоните.

— Тази способност не е дадена на всички хора, доколкото разбирам.

Свещеникът предпазливо наклони глава; жестът можеше да означава какво ли не, даже и развеселеност. Тези неуловими нюанси! Във всеки случай той доста се различаваше от дебелокожите пуритани.

— Вероятно. Това е едно от многото неща, които са скрити. Докато божествените сенки просветват, ние гадаем. Но ти ми припомняш, че те питах защо си тук. То е, защото според мен имам отговор. Майката църква те очаква.

— Не ми трябва майка — бързо отвърна Бен. — Имам си. Най-прекрасната от всички.

— А имаш ли си Бог?

Бен раздразнено сви рамене.

— Искаш да ме обърнеш в твоята вяра и щеше да е по-малко отегчително, ако веднага го беше казал.

— Не, нямаше да е, защото не мога да направя това. Можеш да дойдеш при нея само чрез свободната си воля и по волята на милостта. — Свещеникът почна да развива и оглежда раните си от оковите. — Само ще добавя: не карай Бог да те чака.

О, хубавичко го бяха обучили в Дуе[2] или където там е бил. Но свещеникът извади късмет, че любопитството на Бен надделя над отвращението му. А и оставаше огромното въздействие на тази идея: че Бог го очаква.

Мислеше за Агнес — мъничко; за прекрасния си син — много. Мислеше си как лежи тук, най-обикновен престъпник, очаквайки съдебния процес, а всъщност най-голямата му надежда е да спаси живота си. Ненавиждаше представата, че е обикновен, ненавиждаше и чакането с неговата естествена последица — смиреното покорство. От друга страна, да те очакват, беше впечатляващо.

Освен това искаше да се равнява с този свещеник по липса на страх: да се съизмери с него, както беше направил с испанския защитник насред подгизналото поле.

Освен това, ако щяха да убиват най-блестящия мъж в Англия, тогава защо да не почувства своята значимост с всяка частица на тялото си.

— Изобщо нямам предвид обръщане на вярата. — Той даде на свещеника да пие от неговата стомна с бира, отчупи му и къшей от хляба си. — Но ако трябва да изслушаш изповедта ми, това какъв вид стъпка ще е?

— Стъпка.

Свещеникът се усмихна кисело, сякаш да каже, че той е казуистът тук.

Така да бъде. Ето я изповедта на Бен Джонсън. Трябва първо да знаеш кой съм аз. Аз съм поет на театъра. Бил съм играч, коректор на пиеси, създател на драматургични сюжети, съавтор на пиеси с по-незначителни хора, а напоследък — самостоятелен драматург. И в това отношение мога спокойно да кажа, че съм най-добрият. Има една или две много възвишени души, които в момента пишат за сцената, но никой, който да знае къде се намира така, както аз знам, никой, който да схваща важността на класическите образци, на това, да създаваш пиеси, упражняващи интелекта, а не челюстите. И затова ми е трудно да повярвам, че е дошъл краят ми, освен ако няма някакъв по-висш смисъл, надхвърлящ всичко.

Не се обръщам към теб или към църквата ти от страх. Като начало, затворът не е непознато място за мен. Няма и година, откакто ме оковаха във вериги за написването на една пиеса. Тоест, участвах в написването. Заедно с Том Наш, особняк от нашите кръгове, който рядко хваща перото, без да напакости. Отправихме някои намеци към двореца, а Наш може и да е добавил по-пикантни злословия, които не съм разпознал. Той избяга в Ярмът, когато Тайният съвет се раздвижи, но мен ме хванаха и хвърлиха в „Маршалси“. О, бурята утихна и ме пуснаха; а и в края на краищата короната трябва да бъде пазена от подмолна противодържавна дейност. Няма да ме обърнете срещу страната ми, господин свещеник, още сега да ви кажа.

Когато това се случи — каквото ме вкара тук — бях стигнал върха. Пиесата ми се играеше — ако мога така да се изразя — първият ми шедьовър. „Всеки със своя нрав.“ Първото комедийно произведение, удостоило нашата сцена, което наистина спазва образеца на античните автори и изискването на комедията да учи и реформира дори когато доставя наслада. Тази цел — това липсва на моя приятел Уилям Шекспир. Все пак аз го обичам, както и неговите творби, имай предвид — обичам ги още повече заради техните слабости и ето така си представям любовта на Господ към човечеството.

И точно Уил Шекспир ми предостави благоприятна възможност. Без него, честно си признавам, можеше още да кърпя съсипани пиеси за онзи невероятен малоумник Хенслоу. Или да бъхтя по пътищата с каруцата на играчите. Не ми допада. Вярно е, не бях от най-великите актьори. О, имах присъствие — може би прекалено силно. Играчът е само една маймуна имитатор в края на краищата. Не, за мен е писането — да боравя с думите, да оформям и изграждам. И да насочвам към нравствена поука, да показвам на човечеството истинското му лице в огледалото. Така че моята пиеса е за характерите, които хората обладават в наши дни — един е вечно ревнив, друг вечно е в състояние на меланхолия. Големият ми страх, докато пишех, беше, че ще го изкажа прекалено високо над умовете на нашата скъпа, насъщна хидра, публиката. С всичките й глави и никакъв мозък в тях. А Хенслоу, идиотът, когото споменах, размаха дървената си сопа над пиесата. Но моят добър приятел Шекспир видя достойнствата й и убеди своите хора, трупата на камерхера, да я вземат. Хвала! През септември пиесата беше поставена в „Завесата“ и аз се оказах най-голямото украшение на сцената, пътеводната светлина на сезона, Полярната звезда на театралното съзвездие. Наивните простаци пляскаха с лапи от партера; но образованите, вярвам, се усмихваха с по-истинно одобрение. Имам намерение да я отпечатам, ако е дал Бог.

И оттам — дотук. Афишите за пиесата ми още бяха по стените, когато ме сложиха под арест. Всичко стана ужасно бързо. Макар че моментът — моментът на убийството — сякаш се проточи цял век. Още го изживявам от време на време.

Той се казваше Габриел Спенсър и беше играч. Не толкова отдавна с него бяхме донякъде приятели. Беше приятна компания, когато бирата беше добра, характерът му също беше добър и никой не говореше против него. Но той си имаше и тъмна страна. Знаех, че някога е убил младеж в някакво сбиване, защото се хвалеше с това, как го сметнали за нещастен случай и го освободили. Ами, според мен, ето къде ми е грешката: духът ми прекалено се беше възгордял от това, че видях триумфа на пиесата си и отпуснах юздите на всичко в присъствието на Спенсър, който беше в най-лошото си настроение.

Вечерях с няколко познати в таверна на „Хог Лейн“ и Спенсър дойде при нас. Буреносният облак на челото му трябваше да ме предупреди, но аз бях разгорещен и прекалено непринуден. Говорех за реформата, която смятам да предизвикам на сцената, и как съм особено добре подготвен да го сторя. Учил съм се от великия Уилям Камдън, не от кой да е. Е, работата загрубя. Спенсър почна да изказва съмнения относно ерудицията ми. О, това лесно се смачкваше, можех да го подлудя от цитати. Но пък всеки човек с разум щеше да отстъпи и да пие за здраве. Спенсър непременно се вкопчваше и впиваше зъби като куче в гърба на мечка. „Malgré[3] всичкия този парад на учението — вика той — ти си прост играч като нас и когато си изпееш песента, с радост ще се върнеш към честния занаят, който захвърли, за да показваш отвратителното си високомерие сред нас. И боже, ние също ще се радваме. Така че хващай се за инструментите, господин зидар, за инструментите…“ Прощавай, имам добра памет и затова ти го предавам дословно.

Зидар, да, това беше омразният занаят, на който ме научиха. Много хубав, честен занаят, смея да кажа, за онези, които са родени да зидат тухли. Към които аз не спадам. И това казах на Спенсър — с ужасно много думи. Но естествено, не можех да му простя обидата, която ми нанесе. Нито пък той щеше да се извини. Така стигнахме до дуел. Истински честен дуел с рапири, нямаше такова нещо като вадене на оръжия насред улицата.

Срещнахме се на „Хогсън Фийлдс“. Денят беше много хубав: ясен, топъл, златен септември. Не беше ден да мислиш за убийство или смърт. Въпреки цялото безчестие на характера му, предполагам, че Спенсър това е мислил и се е чудил дали да не се откаже. Аз ли? Не. Нито за миг. Никога.

Той ме рани в ръката, малко по-нагоре — ето, виж. Слава богу, заздравя чисто. Беше яростен боец. Виждах беса в очите му. Какво е виждал той в очите ми — ами праведността на оклеветен човек.

Той имаше по-дълъг обсег, но аз нанесох удар, смел, налудничав, и го изненадах. И този удар беше решаващият. Влезе дълбоко отстрани в торса му. Не разсича, както рязането на месо. Дори с най-пронизващото острие по-скоро ти изглежда като забиване на шпагата в нещо жилаво и дразнещо. Целият врат, гърди и рамо те заболяват от удара.

Заради проблема със зидаря, разбираш ли. И заради пренебрежението към познанията ми. Пастрокът ми е зидар на тухли и много съм се борил, мили боже, много съм се борил… Трябва ли да обяснявам? Надявам се, че не.

Оправдание? Ами, харесва ми как звучи. Като почистваща водна струя. Но ще видим.

Е, прибраха ме. Един човек лежеше, умиращ, и мой беше червеният меч, а тези неща се разчуват. Дуел, но все пак — убийство. Дали съдът ще го сметне за предумишлено? В това е въпросът. Предумишленото изключва ли привилегията да те съдят като духовно лице? Защото, ако пледирам за неподсъдност на духовенството… Помня, веднъж казах, че човек трябва да е страхливец, за да се възползва от тази отживяла, старомодна буква на закона, която му позволява да избегне бесилката, ако може да чете. А сега това е единствената ми надежда.

На този свят, имам предвид. Що се отнася до отвъдния, той не е ли по твоята част? Покаяние, да, разбирам, че трябва да има покаяние. Но кажи ми, къде се тегли чертата между съжалението за греховете и желанието никога да не си ги извършвал?

Спенсър нямаше жена или дете или поне аз не знам да е имал. Но нищо нямаше да промени нещата. Нищо след онова, което каза.

Да коленича?

Ами! Щом смяташ, че ще помогне.

Ако нещо можеше да го спаси, той знаеше, че ще е образованието. Когато настъпи денят за разчистване на тъмницата и поведоха Бен през неуместно красивата градина към съдебната зала в „Олд Бейли“, той знаеше, че отива сред врагове. Съдията горе в небесата с китка сладостни билки пред изнежения си нос, гражданите съдебни заседатели, които пухтяха и се пулеха: в най-чистия смисъл на думата, тях не ги беше грижа за него и охотно биха го изпратили на бесилото, ако нищо не възразеше срещу това. Тук той не беше Бен Джонсън — най-ученият човек в кралството, а Бенджамин Джонсън — затворникът. Затворникът бил арестуван още с оръжието до него. Затворникът е обвинен… затворникът признава… Искаше да извика: Аз съм нещо повече от това. Но тук, разбира се, не беше. И не можеше да каже или направи нищо, което да промени мнението им. Пазачът зад него се прозя и премести тежестта на алебардата си. В тъничък сноп светлина от прозореца танцуваха прашинки. Бен се помъчи да види там Бог. Само начетеността можеше да помогне.

— Гореспоменатият Бенджамин Джонсън умишлено и преднамерено е убил и умъртвил гореспоменатия Гейбриъл Спенсър в Шордич. — Съдията го повтори, въпреки че съдебният заседател имаше хубав, силен глас, подходящ за театралната сцена. — Затворнико, как ще се защитите?

— Пледирам неподсъдност на духовенството.

Сега можеше да се чуе твоят глас. Напълни гърдите си, разшири дробовете си! Ако съдията не го позволеше — ако се консултираха с написаното в законите, ако се върнеха към прецедента, почнеха да клатят глави, щеше много да заприлича на сънищата, които го бяха изтощили през последните няколко нощи в килията, сънища, толкова бляскави и драматични, че Бен беше почнал да се съмнява в силата на собственото си въображение. И тогава — към бесилката на позора в Тайбърн, да увисне. Щеше да им трябва яко въже. „Не се страхувам. Но как се озовах тук? Да, никога не е била толкова дълга веригата ми от налудничави грешки…“

Съдебният свещеник се качи до подсъдимата скамейка. Бен взе псалтира. Усети го мазен в ръцете си, сякаш беше служил за поднос на нечия вечеря. Той беше избавлението. Земното, може и небесното, но точно сега Бен се беше съсредоточил само върху първото.

— Избери си строфа, затворнико.

„Строфа? Нека ви прочета целия сборник, първо на латински, после на гръцки…“ Той избра и чете сладкодумно и изразително, приковал очи в погледа на главния съдебен заседател. Спонтанно целуна книгата, когато свърши.

— Legit ut clericus? — пропя съдията.

— Legit[4].

Чете като грамотен. И така, пледоарията му беше приета. Опита да си представи лицето на Агнес или къдравата глава на своя малък син, но можеше да мисли единствено за огромни, високи прозорци, които се разтварят. И едва доловимата усмивка на стария свещеник в килията му. „Добре — помисли си Бен — това е сделка.“ Сълзите в очите му дълбоко го изненадаха.

Но те изпълниха своя дълг пред онова, което се случи после — жигосването. В края на краищата, Бен имаше малко вземане-даване с палача. А той беше неблагородна, свирепа гад, макар Бен да предположи, че това е част от занаята му. Отведен до мангала, който излъчваше блага, навяваща мисли за Коледа топлина, той стисна език между зъбите и реши да не вика. За негово смущение, той наистина изстена леко, когато нажеженото желязо изцвъртя в основата на левия му палец. Не само болката, а и голотата на тази буква Т, която го бележеше като углавен престъпник, бележеше го за тайбърнското бесило, ако пак нарушеше закона. Нямаше втори път привилегия на духовно лице. Бен принадлежеше на смъртта, ако не станеше добродетелен, а той мразеше да принадлежи на когото и да е.

Но беше оцелял. Докато го водеха обратно в тъмницата, Бен се питаше дали има нещо, което не би могъл да преживее. Може би това беше грехът на гордостта: трябваше да го разбере от свещеник на новата му вяра. Или пък да се консултира със собствените си разбирания. Истинната църква, без съмнение, го беше очаквала, но той възнамеряваше сам да си бъде папа.

Бен вдигна сина си високо до покривните греди на тяхната схлупена всекидневна: момченцето загука, много обичаше това — колкото по-високо, толкова по-добре.

— О, пиленцето ми, обичам те — каза той. Погледна Агнес, която беше приключила със сълзите на облекчение и седеше до масата с глава между ръцете. — И теб, миличка.

Бродираната покривка беше заминала, забеляза той, както и няколко броя посуда — без съмнение, заложени, понеже затворническите такси бяха тежки и сега нямаха пари. Бен свали малкия си син долу. Най-добре да се захваща за работа.

— Никога — каза жена му, вдигайки разяреното си лице — никога не ме карай да преживявам такова нещо отново.

Всъщност изглеждаше свирепо обвиняваща. Бен сви рамене. „Всеки би предположил, помисли си той, докато търсеше хартия, че тя е тази, която е била в затвора.“

— Всичко това — каза Уил — ми прилича на някакво ужасно чудо. В един миг играя в твоя пиеса; в следващия — чувам, че са те дамгосали за бесилото.

— Защо ние простосмъртните толкова се изненадваме, когато животът приеме неочакван обрат, а всъщност дори не можем да познаем какво ще е времето утре?

— Ще е студено, защото е януари.

Джонсън се разсмива.

— Не ми казвай, че никога не си искал да убиеш човек.

— О, ама това се подразбира. — Излизат от набодената с кули постройка на пазачите в затвора „Маршалси“, където Джонсън беше хвърлен заради дълг към друг актьор. Уил го е изплатил. Джонсън изглежда блед, но възторжен. — Сега ще ми обещаеш ли да държиш носа си далеч от тъмницата поне половин година?

— Хм, така ще направя неблагочестива декларация против волята Божия, която може да е отново да изстрадам мъченичеството на килията. Но не. Заради обичта, която храня към теб, Уил, обещавам ти. Освен това на сцените няма да има нищо свястно за гледане, докато съм изваден от употреба.

Мразовита нова 1599 година. След сурови зими идваше хилава реколта, съответно — до пълни гробища. Но Уил Шекспир още преуспява, ако и в кариерата му точно сега да има нещо като застой. Хората на камерхера са без обичайния си дом, „Театърът“ — наемът на земята е изтекъл. Всъщност семейство Бърбидж притежават имуществото на „Театъра“, защото в зимния сумрак свалиха до една неговите греди и подпори и са готови да го построят отново, щом успеят да намерят място. Вероятно в Саутуърк, където сега скромно живее Уил. Отказването от голямата къща в Бишъпсгейт спести пари. (И разбира се, то беше безапелационно. Той вече дори не би тръгнал в тази посока.) Саутуърк — място на вертепи и актьори, заграждения за бой с мечки и затворници. „Ужасно чудо“ нарече Уил онова, което се случи на Бен Джонсън или по-скоро, което Бен Джонсън си навлече, и той едва е признал на приятеля си точно колко ужасно го намира. Хенслоу беше този, който първи му каза за Бен. „Твоят зидар на тухли е убил един от най-добрите ми актьори“ — оплака се той; а в трупата на камерхера никой не беше подходящ заместник, че да го открадне.

Отначало Уил заподозря театрално преувеличение, не действително убийство. Когато чу за бруталната сцена на „Хогсън Фийлдс“, никак не му беше трудно да си я представи — старите нетленни спомени за Нел и Тауни веднага нахлуха — но не можа да я обясни. Каква загуба, каква загуба: а Джонсън беше едва пред прага на величието с неговата пиеса. Имаше лудост у хората, това беше всеизвестно; но лудостта на самоунищожението беше най-озадачаващата.

А после, когато Джонсън се избави от смъртната опасност чрез щастливата случайност на стиха, охлабващ въжето около шията[5], обяви пред приятелите си след освобождаването, че е станал католик. Наш реагира с тихо презрение: „Моля ви, не му обръщайте прекалено голямо внимание в това отношение — каза той с оцетно кисела усмивка — защото само заради това е обърнал вярата си“. Уил смяташе, че има и други причини. Трябваше да има, защо иначе човек щеше да се оставя уязвим към обвинения в религиозно неподчинение, да си навлича неприятности като потенциален враг на държавата, защо беше всичко това? Но Уил трудно щеше да повдигне този въпрос, без да се изложи на Джонсъновия ревностен кръстосан разпит; а в душата си имаше мрачни празнини и пролуки, върху които не искаше да попада пронизваща светлина.

Когато три месеца след избавлението си от бесилото Джонсън попадна в затвора за дългове, Уил го прие като почти успокоително, нормално състояние на нещата. А сега Джонсън е свободен и несъмнено ще иска да се върне при семейството си в Уестминстър.

— Има достатъчно време за това. Работих по нова фабула за Хенслоу, докато бях задържан, върху осъвременена изящна творба на Теренций и може би искате да я прослушате на по чашка. О, Хенслоу ще прощава, човече, защото Хенслоу като повечето простосмъртни е изкован от себелюбие, а аз съм му полезен.

Така че вместо у дома — в „Русалката“. Минават с лодка през реката, Джонсън прескача стъпалата на кея по три наведнъж. Каква енергия и апетит. Втурвайки се из улиците, Джонсън почва да му разказва надълго и нашироко какви планове има за продължение на „Всеки със своя нрав“, в което да изложи теориите си за драмата в пролог или встъпление.

— А след пролога или встъплението ще надуеш ли тромпет, за да уведомиш публиката, че е време да се събуди?

— Подъл удар. Недостоен — казва Джонсън и спокойно се настанява. „Русалката“ е характерна със своите широки пейки и табуретки, подходящи за неговата задница, която, неизтъняла от затвора, е като торба с пране. — Трябва да ми вземеш пиене, за да се настроя.

При тях идва и Томас Декър[6]. Три части мастило, една част вино, роден и отгледан в Лондон, с остри черти, тъмно влакнесто лице и рамене чак до ушите, Декър напоследък беше почнал да гребе с веслата на драматургията: тук една сцена, там пренаписване, където ме извикат. Сам се хвалеше, че веднъж Хенслоу го събудил в три през нощта само с една фабула и до обяд той вече бил написал първите две действия. Уил го харесва заради сдържаността и светското оживление, което придава на творбите си; Джонсън се отнася снизходително към него. Оформят нещо като триъгълник.

Декър потръпва при споменаването на „Маршалси“.

— Недей, моля те. Бил съм в безжалостния стомах на затвора за длъжници. Нямам желание пак да ме погълне.

— Защо, няма да се случи само защото говорим за това — казва Джонсън.

— Няма ли? Не съм сигурен. Наблюдавай как попадаш на нова дума за първи път. Десет към едно е вероятността за няколко дни да я чуеш пак.

— Какво искаш да кажеш? Че животът ни трябва да се води от някакви прости суеверия?

— Съгласен съм с всичко, което води живота ни, стига да е милостиво — отвръща Декър с омиротворяващо свиване на раменете.

— Ех, човече, кой изобщо би се почувствал жив без злополучия? Кой усеща веселия огън, ако никога не е мизерствал на студа?

— Това да не е противоречивата логика на твоя свещеник? — пита Уил.

— Ах, ти, дребен, вреден пуритан. Не отваряш съзнанието си за тайнството на вярата.

— Тайнство, което ще те докара до глоба — казва Декър — или до по-лошо.

— Ако си мълчиш по въпроса, можеш да си караш много добре — добавя Уил. — Кралицата каза, че не иска прозорци в хорските души.

— Да си мълча? — боботи Джонсън. — Защо трябва да си мълча?

— Или как всъщност? Изглежда крайно невероятно — казва Уил.

Декър поклаща глава.

— Не разбирам хората, които сами си създават проблеми.

— О, следваш примера на това приятелче, нали? — Джонсън плесва Уил по рамото. — Всичко ще сториш, за да те харесат.

— Да, искам да ме харесват — казва Декър. — Не толкова заради мен самия, колкото заради творбите ми, искам да съм известен. Кой не иска?

— Но на каква цена, човече? — нетърпеливо пита Джонсън.

— Ако пишеш за маймуни, трябва да пишеш като маймуна.

— Но настрана всичките ласкателства, Уил не пише като маймуна и е известен — отвръща Декър едновременно с невинен и проницателен поглед. — Е, как го обяснявате вие, мрачни ми господин Джонсън?

Джонсън размърдва рамене с раздразнение.

— Имам нужда от още пиене, ако ще търпя тези безсмислици. А и ти мислиш да се оттеглиш, нали? В къщата в провинцията. Да си скроиш бъдеще в охолство, далеч от всичко, не е ли така?

— Не, никога не съм мислил за това — отвръща Уил набързо, прекалено набързо. — Къщата е за семейството ми. Парите са вложени в бъдещето им. Но аз с цялото си сърце съм отдаден на трупата на камерхера. Когато вдигнат новия театър, аз ще съм с тях. Ако дребните, вредни пуритани го позволят.

— Въпреки че най-малкото са ревностно отдадени на онова, в което вярват — казва Джонсън, като го наблюдава.

Уил дава знак за още бира.

— А защо Бен Джонсън, човек на разума, човек, който преди никога не е дрънкал за религия, ще отива при папистите? Може ли да е, защото сигурно има пръчка да налага света дори и когато не е в конфликт с него?

Джонсън не отвръща, докато не допълват каната, а после заговаря, доста сдържано за неговия темперамент.

— Може би имаш право, приятелю. Но ще е хубаво да те видя поне веднъж да вдигаш каквато и да е пръчка.

А Уил чува Робърт Грийн да пита съвсем сдържано от гроба: Кога ще почнеш да живееш?

Годините, когато беше млад, приличаха на огромни стаи. Влизаше във всяка от тях с бдителна тържественост, оглеждаше я цялата, нагаждаше се към размерите й, обзавеждането, усещането за атмосферата й. Предстоеше му да прекара известно време в нея.

Така беше преди за Уил. Сега времето е променило стила си на живот: превърнало се е в номад. Сега Уил е навън, на открито и няма прагове и той продължава напред, без да знае колко далеч е стигнал. Годините са невидими. Освен когато погледнеш в огледалото и помислиш: „Спах, събудих се и съм изпуснал нещо“; или намираш стара мъка или радост, залиняла и укоряваща, като вързано животно, което си забравил да нахраниш.

Матю е този, който напомня на Уил най-упорито за остаряването. Вълшебно същество с неговия буен растеж, с неговите трансформации. Уил го наблюдава с тревожно удивление и нежност, опитвайки се да определи чувството си. Бащинско? Ах, но не бива! Не и след Хамнет. Когато се връща към това кътче в сърцето си, там има толкова много сива пепел, че почти го вцепенява, зашеметен и задушен. По-добре да се отдаде на този, живия свят, професионалния, в който работи, за да изпъкне талантът на Матю. Младежът има много по-големи заложби, отколкото Уил някога имаше, да претопи себе си в играта. Дори най-главното — да преодолее своя пол.

— Хайде, ухажвайте ме, увъртайте се около мене — сега съм в празнично настроение и склонна на отстъпки.[7] Е?

— Отлично — казва Уил. — Абсолютна непринуденост. Толкова простичко, колкото жена, преоблечена като мъж, преструващ се на жена, може да бъде.

Матю се разсмива и се почесва по царевично русата коса.

— Боже, благодаря ти за тази част с преобличането. Кълна се, перуката на Розалинда е въшлива.

— Понякога изпитваш ли трудности да си спомниш кой си реалният ти?

— Да си спомня? В това няма минало. Аз съм този, който съм в дадения момент — отвръща Матю. — Ти трябва да го знаеш.

— Трябва ли?

Гледайки Матю да седи така гъвкав, без болки, върху дъсчения под, Уил се чувства стар като камък.

— Да, ти ме научи на това.

Понякога на Уил му се струва, че има нещо почти жестоко в сияйната нежност на Матю като уверената, прецизна ръка на касапин. Понякога си представя, че Матю има близнак, който не може да бъде научен, непохватен е и е мрачен.

— Мъжете са умирали от време на време и червеи са ги яли, но това не е ставало никога от много любов.[8]

И пак тази грееща, жизнерадостна простота, сякаш животът наистина е градина и по краищата й няма нищо друго, освен обвити в бръшлян, приветливи стени.

Уил пише до вкъщи, разпитвайки за цената на вълната.

Новото място.

Това е къщата в Стратфорд, която Уил купува за своето семейство. Къщата, която заявява на града: гледайте какво постигна Уил Шекспир; а на баща му просто казва: виж, реабилитирани сме.

Тя е втората по големина в града, построена от изтъкнатия стратфордец Хю Клоптън, който също хванал южния път, за да спечели богатство в Лондон, и накрая станал лорд — кмет. Къщата се възправя на ъгъла на „Чапъл стрийт“ с три лица около двора: „Голяма, колкото цяла улица в Лондон“ — мисли си Ан. Има нужда от много работа по нея, когато Уил я купува, но работата може да се свърши, за нея също има пари.

— Десет камини — мърмори Джудит Садлър, когато тя и мъжът й за първи път обхождат къщата, а строителите още коват и стържат. — Преброй ги. Десет камини, съпруже.

— Ах, да, скъпа. За да си топлиш задника, накъдето и да се обърнеш — казва Хамнет Садлър със своя малко оправдателен, злочест смях.

Това е новото място, подготвяно за Ан, за Сузана и Джудит и разбира се, за Уил, когато си е у дома. Което със сигурност ще се случва с времето все по-често и по-често, иначе защо ще се настанява в Стратфорд толкова внушително? А може би и нещо друго е въплътено в тези оголени ламперии, прозорците с бистри стъкла, плевнята и конюшнята, постройката за провизии: нещо като ново начало. Новото място за битуване и това ново място, до което са стигнали в брака си и в живота.

Място на решително отделяне.

Липсата на Хамнет е липса между тях на разбиране, на топлина. Тя не може да прости на Уил за смъртта на Хамнет. Не може да му прости, че продължава да живее, играе, пише пиеси, печели пари, вместо да е погълнат от тази смърт като нея. Не може да прости и на себе си — за тези неща и че гледа мъжа си, когато си е у дома и си мисли: „Защо не мога да имам сина си вместо теб, след като ти не си добър за мен и обичта ни не струва пукната пара, не можем да се обичаме по начин, който променя нещата?“. Със сигурност единствената истинска любов е краткотрайната любов. И ако й бяхте казали: „Искаш нещо от Уил, което ще върне Хамнет или ще компенсира смъртта му, а това е невъзможно“, тя би отвърнала: „Да, точно това искам“.

Годините за Ан не са същите. Тя не е като Уил, никога не е минавала плавно през тях. Винаги е пиела времето, потапяла се е и е излизала от него, прииждайки, а понякога не можеше да му се надиша, понякога я изтощаваше, но винаги е била от неговата стихия. Сега то я тласка — годините, дните са като постоянен насрещен вятър. Не би се изненадала, ако се чуе да говори отзад напред или ако върви заднешком. Често доста невъзмутимо допуска, че ще полудее.

Веднъж се доближи до пълната лудост. Случи се, преди да се преместят на Новото място. Събуди се след сън с Хамнет — толкова реален, че беше непоносимо да се върне към живота, в който него го нямаше. Отиде в стаята на Сузана и Джудит. Заспали, те бяха толкова красиви, своеобразни, съвършени. И все пак. И все пак това не беше достатъчно. Ан осъзна ужаса, че има предел за щастието, но няма предел за страданието. Затова слезе долу. Всички в къщата спяха, макар да имаше поне още два часа преди полунощ според нея; рано си лягаха в дома на Джон Шекспир. Ан тихо отлости вратата и излезе.

Беше лято, разбирате ли! Той умря през лятото, сред жегата и зеленината. И сега беше лято, в своя разгар. Отраснала във ферма, Ан живееше в толкова близка връзка със слънцето, колкото крушите на дувара. Познато й беше това усещане за проточващите се дни, през които вечерната светлина се задържаше толкова дълго, а утринните лъчи се появяваха толкова рано, че помежду им оставаше само едно резенче нощ. Излизайки от Стратфорд, Ан откри, че светът прелива от светлина. Преди лятото беше навявало винаги чувството, че животът възвестява нещо. Сега то немееше. О, досега никога не беше забелязвала какво е тишината; как тя през дълго избледняващия следобед можеше в своята натрупана тежест и дълбочина да изглежда на ръба на изричането. Живото лято беше мъртво. Небето още беше озарено, по реката пробягваха отблясъци, дърветата миеха отраженията си. Шумолене в клоните, вероятно някой дух отвъд. Момчето дай ми и ще дойда с тебе!… Не, дори за цялото ти самодивско царство. Ан стоеше на моста, оглеждаше се наоколо, поглеждаше надолу. Красота. Наблюдаваше я както търпелив родител — детска рисунка. От нея се изтръгна протяжен, пресипнал стон. Вече знаеше, че няма да се покатери и да скочи. Прекалено много се страхуваше — страхуваше се вероятно, че онова, което лежи на дъното на реката, може да е същият непоносим сън. Нямаше избор, освен да живее.

Затова се върна през пейзаж, още кипящ от нашарени с розово сенки; и за първи път осъзна, че днес беше най-дългият ден в годината.

Нови места. След смъртта на Хамнет Уил се отказа от голямата лондонска къща и наемаше скромни квартири близо до театрите. Неизказано усещане, че повече няма да има лондонски дом. В замяна — този, с десетте камини.

— Най-красивият имот в града — каза Джон Шекспир. — Постигнал е успех, дъще. Ние… определено е постигнал успех.

„Дава ти това — мисли Ан първия път, когато обикаля своя нов бъдещ дом — в замяна на онова, което взима.“

— Очакваш прекалено много от брака — каза й Джудит Садлър. Като че ли почваше да се отнася все по-сприхаво и презрително към Уил, докато той ставаше все по-благ, по-замислен, дори по-хубав с възрастта. — Въпросът е да изтръскваш човека за пари, после да си сигурна, че семейството ти е добре уредено, а останалото са празни приказки.

Обаче нямаше нужда да казвате това на Ан: тя прекрасно, съкровено го знаеше, както човек познава пълната си лудост.

— Нямаш намерение да се местим, преди ремонтите да са приключили, нали — каза Уил, докато стояха в двора, заобиколени от Новото място и своята обичайна мъртва, смъдяща атмосфера.

— Ами, бихме могли. Къщата е обитаема. Децата искат да се преместят още сега.

— Хм! Децата винаги смятат, че знаят какво искат.

„Скоро — помисли си тя — няма да казваме децата. Вместо това ще казваме момичетата. И така Хамнет ще умре още веднъж.“ Откритие: никога не преставаш да губиш дете. Не си струва да го казва обаче в тази парализирана атмосфера.

И така, Ан и децата, момичетата, се преместиха, докато къщата още беше наполовина ремонтирана, а Уил се върна в Лондон, оставяйки Ан да отговаря за довършителните работи. Бартоломю очакваше тя да се чувства безпомощна, оставена на милостта на строители и занаятчии.

— Няма да се оставя да ме мамят — каза му Ан, забелязвайки спуканите капиляри по носа му. — Някога можеше и да се случи.

Но нещастието от този вид се оказа велик опростител. Огромни области от живота сега нямаха власт над нея. Ан направляваше ремонтните дейности, изчисляваше дневните надници и цените и дори сама изкъртваше дъски от пода, когато работата вървеше прекалено бавно според нея.

Ново място и за първи път — така изглеждаше — живот отделно от Джон Шекспир. Ето ти свобода в цялата й сложност. Нямаше го вече съюзникът, винаги на нейна страна, който се бореше за каузата й. И все пак татко Джон, защитникът й срещу огромните, газещи мечти на Уил, избледняваше, почти беше изчезнал. Затова пък можеше да се види из Новото място — измерва просторните му стаи с блеснали от почуда очи, а после продължава разходката си надолу по улицата, бавно и уверено на слънчевата светлина, вдигайки ръка за въздържан поздрав тук и там. Господин Шекспир. На вашите услуги, благородни господине. На път за заседателната зала, където е заел отново така заслуженото си място. Новото място: където той не е просто Джон Шекспир, член на градския съвет, а Джон Шекспир, джентълмен.

Ан не може да го укори за щастието, което така благоговейно го изпълва. Особено след като тъкмо Уил му го е донесъл. Той спечели сърцето на баща си. Тя само успява да зърне бегло колко много значи това за Уил, макар че и мимолетният поглед може много да разбули.

„Някога имала ли съм го?“ Ан наистина се пита. След като има толкова много страни, след като може да е човекът, създал всичката онази красота: но туй не стига, ти имаш и гласа на чучулига, издигнала се в купола дълбок над нивата, над цъфналия глог, край който говедарчето почива[9]; и в същото време човекът, който купи Новото място на добра, тънка цена и говори за малц и вълна с баща си. Подозрение, че е имала само една от неговите страни — като любима, като съпруга — необичайно дълго време; а сега диамантът с неговите неизброими фасетки пак се е обърнал.

Междувременно, макар че стана случайно, тя се превръща в най-значимата жена на Стратфорд. Когато Джоан й го казва, Ан избухва в смях.

— Добре де, шегата настрана, когато госпожа Куини говори за теб, от устата й се стичат слюнки от завист, както и всички жени в града, а аз ги познавам, повярвай, защото пред мен забравят да се преструват.

Джоан се готви да се омъжи. Най-после, както без съмнение твърди мълвата. Уилям Харт е шапкар, пълничък, сговорчив, с вежди, постоянно вдигнати с удивление от всичко, което Джоан прави или казва. „Ласкателен“ — предполага Ан.

— О, сигурно. Да, той ще постигне голям успех. Смеем се. Наистина се смеем, което си е благодат. Но, боже, не искам да полагам целия си живот в ръцете му. И въпросът с леглото — толкова е противно и досадно, колкото звучи, нали?

— Не знам какво да кажа — отвръща Ан: матрона, още мислеща като девойка.

— Надявам се, че това не те отделя от същността ти. Казах на моя господар там… — Трепва с палец, сякаш Харт винаги присъства. — Казах му, че трябва да имаме две страни на камината. Аз тук, ти там.

— Облекчение — казва Бартоломю — за господин Шекспир най-после да я свали от ръцете си.

— Да. И тя не забременя първо, за разлика от мен.

— Така ли беше? — За момент той поглежда безизразно. — Разбира се. Някак си бях забравил.

О, студена, заядлива жена. Ще развие тази част от себе си може би: хапливият език, кисел като джанка. Дава на жената занимание. Макар че в действителност Ан има много за вършене. Неохотно приема, че Джоан е права за влиянието й, докато се настанява на Новото място и става негова стопанка. Има много неща, за които да се грижи, и Уил й ги поверява всичките. Парите са разпределени, трудните писма — изтълкувани: останалото оставям на теб, любима. Пълно доверие във всеки случай. Тя е способна. Задвижва дейностите в новите пристройки, довежда готови да работят млади момичета, така че да има масло, яйца и прежда за пазара. Хората почват да мислят за нея като за решение: когато в енорията дойде просяк със съмнително минало, когато някоя слугиня твърди, че е бременна, казват: „Да иде при госпожа Шекспир, да видим какво мисли тя“.

Така че хубаво нещо е това Ново място. И като се замислиш, след всички пари и време, които Уил вложи, с него определено казва: „Това е моето място, нашето, тук пускам корените си. Тук е сърцето ми“.

Освен ако не е така. Когато кокалите му остареят твърде много, че да се качва на сцената, и пръстите му са вече прекалено слаби, че да държат перо. Междувременно Новото място е огромно извинение от злато, пищно съжаление от камък.

Той се прибира за сватбата на Джоан. Прави красиви подаръци на булката и изглежда погълнат в мислите си. Все пак Ан го разбира. Самата Сузана вече е на възраст да се омъжи. Годините! Сузана също го забелязва в неговия бдителен, изпълнен с копнеж поглед.

— Ех, татко, по-весело, няма да се наложи да ми приготвяш зестра точно сега.

Той се усмихва, щом тя го смушква. Тази непринудена, насмешлива привързаност е само между тях двамата. След смъртта на Хамнет Джудит се държи едновременно и по-кротко, и по-шумно. Сякаш се мъчи да намери личност, която да й пасва. Понякога нощем идва с мокро от сълзи лице и се сгушва в леглото до Ан.

— Дъщеря ни е почти жена — казва Уил, докато вървят към църквата.

Ан поглежда Сузана — стройна като жезъл, ведра, а Джудит — косата й по изключение е прилично сресана, с прическа — се опитва да имитира походката на сестра си.

— А другата ни дъщеря е почти момиче.

Засмиват се, мъничко. Гальовните родителски шеги могат да стигнат само дотук; а после застават на ръба, пред пропастта на Хамнет.

— Как е Матю? Още ли учи толкова бързо?

— Вече ме надмина. Аз се уча от него.

Ан все още много лесно се доближава до раздразнението, когато стане дума за Матю.

— Хората на камерхера ще жънат успехи, ако успеят да го задържат. Имаме нужда от наш постоянен театър. От нашия „Глобус“. Така мислят да нарекат новата ни сграда Бърбидж, когато бъде завършена.

— Защо?

— О, има великолепен чист звук. А и освен това целият свят ще идва там.

— За теб ще идва — отвръща Ан, ставайки безчувствена.

Липсата на любов е невероятно чудо: хляб, който никога не свършва.

„Добре, мисли си тя, когато Уил се връща в Лондон, това е новото ми място — тук са ме отвързали да паса, така че ще паса. Надявам се — кротко. Не като звяр, който всички са мислили за опитомен, а изведнъж, подлуден от стършели, почва да гази и беснее.“

Бен — за него годините бяха непоколебим напредък към целта му. Или може би плаване към нова земя, за която има надеждни сведения и на картите липсват само някои подробности: понякога грешен курс, понякога буря.

Имаше брак, който, като оставим настрана блясъка на сина му и по-слабия, но все пак забележителен блясък на дъщеря, още пищящо кърмаче, беше, общо взето, отегчителна работа. Агнес поддържаше добро домакинство с ненадеждни средства и винаги изглеждаше красива, но беше опърничава и много натякваше, а може би всички съпруги бяха такива. Бен не се интересуваше особено от този въпрос и прекарваше колкото може повече време извън дома. Понякога тя оплакваше и окайваше своя жребий; но друг път канеше на гости своите съседки и Бен допускаше, че му прави дисекция на палачинки и греяна петльова бира и от това й става по-добре.

Имаше я и театралната публика — капризна и безразсъдна като всяка жена на тоя свят; колкото лесно беше да й угодиш с правилно подбрана дума, толкова неумолимо враждебна ставаше тя, щом веднъж се настроеше срещу теб. Въпреки всичко Бен продължаваше усърдно да се труди, прицелен в томителния бряг на трайната слава, на признанието сред ерудитите — истинската награда за познанията и изкусността, приложени върху блудното, мътно драматическо изкуство. Беше прекалено умен, прекалено верен на истината, за да се нрави постоянно на тълпата, както правеше приятелят му Шекспир с неговите нежни омагьосващи стихове, превъзнесени любовници, крале, печелещи битки насред два метра бойно поле, и изчанчени, мекушави забавления. Затова се налагаше по необходимост Бен да продава своята дарба на ниска цена, като снабдяваше срещу възнаграждение Хенслоу със сюжети и допълнителни сцени, работеше съвместно с опортюнистични наемници като Том Декър. Омразният, неизбежен компромис.

Срещаше премеждия по пътя си, но никога не изгуби от поглед крайната цел; и печаташе, видя труда си, представен в цялата му безукорна изрядност върху листа, а изтъкнатите автори на съвремието отскубваха и събираха в подборки неговите размишления. И хора с вкус и интелект, хора с добро положение, му бяха поднесли своите похвали.

Затова беше още по-оскърбително, че трябваше да избухва тази война.

Трябваше — беше предопределено. Оставен на спокойствие, Бен знаеше, че е най-миролюбивият и сдържан човек на света — неговият идеал беше Цинцинат[10], отклоняван от добродетелното рало само когато не е можел да отстъпи пред своя дълг. Но също като Цинцинат при нужда Бен беше неустрашим воин. Веднъж оскърбен, трябваше да си отмъсти.

— Не разбираш — каза той на Агнес, докато малкият Бен с препасана ръка се упражняваше да пише буквите по полетата на ръкописа му. Косата на момченцето дъхаше на пролет. — Прицелили са поредния удар срещу мен, на публичната сцена, и ако не отвърна…

— Да, и какво? Ще се забрави. Наистина, ако ида да гледам представление, искам да ме завладее историята, а не да слушам как сбирщина театрални котараци се плюят един друг за това кой пръв е препикал комина.

— И значи — каза Бен мрачно — харесва ти да виждаш репутацията на мъжа си очернена.

Агнес направи физиономия, докато разповиваше изцапаната пелена на малката Мери.

— Уил Шекспир включва ли се в тези глупави препирни? Мислех, че не.

Уил Шекспир да се включва? Разбира се, че не. Това можеше да го направи враг. Да прекъсне преданото ухажване на неговата дебела, самодоволна държанка публиката. Така щеше да каже Бен, ако беше в ревниво настроение, срещу което слава богу, беше изцяло защитен от разума.

Освен това Уил беше фантазьор, историите му се разиграваха във въображаеми херцогства и гори и никога — както, честно казано, трябваше да прави истинският поет — не вдигаше огледалото към реалния свят. В това бяха неговата сила и неговата слабост. И това беше рискът, който Бен пое в своята работа, заставайки изправен срещу проблемите на епохата със собствения си ехтящ глас: рискът, че подлите и мижитурките ще се стремят да го повалят с евтини подигравки и злословия.

Естествено, направиха го, когато Бен опита да се издигне. Търсеше по-добро място, за да изяви своите дарби. Хората на камерхера извършиха велико дело със своя нов театър, „Глобус“, но въпреки всичко той си оставаше същата какофонична арена, от която най-деликатните пориви на човешкия ум бяха хвърляни в прахта заедно с черупките от орехи. Издателят на Бен имаше контакти в четирите адвокатски сдружения и там се радваше на все по-близки приятелства с юристи, които разбираха какво иска да направи. Сдържан и изчистен от излишества театър, казаха му те, от това имаше нужда: щяха да го чуят тези, които можеха да го чуят. А после в Блакфрайърс се появи момчешкият театър, който търсеше пиеси. Децата актьори му придаваха благоприличен вид и фактът, че се намираше в затворено помещение, го направи достъпен само за избрани.

Новата свобода може би го накара малко да си угажда; да насочи няколко добре подбрани удара срещу по-изпечените претенденти в театъра. И ако се разпознаваха, това беше само по себе си показателно и човек би предположил, че ще вземат урока присърце. Но те бяха твърде глупави и се обърнаха срещу Бен.

Декър беше един от тях. Горкият опърпан, смахнат, оглупял от пиене Декър, продавач на пазара и ревлив глашатай на сцената: едва ли щеше да стигне до такава безочливост, според Бен, без да го подтикне към нея по-коварен ум — и ето го него, Джон Марстън, Джон Всичкопровалящ, би го нарекъл Бен, немарлив слабоумен, самодоволно ухилен полуиталианец — пишеше в огромни количества за всеки, който му плащаше. О, колко спретнато ги тръшна, когато ги изобличи в „Стихоплетец“[11], с цялото им превзето безумие и мъдрия образ на истинския поет Хораций, който най-накрая ги прочисти… Но от друга страна, в главите им имаше достатъчно магарешки мозък и те поискаха да отвърнат, вместо да си изпият лекарството, и всичко се превърна в една обикновена долнопробна нападка. Парчето, в което го правеха на глупак — нямаше да го удостои с честта да го нарече пиеса — беше поставено от трупата на камерхера в „Глобус“.

Да, Уил игра в него. За да е справедлив към Шекспир, Бен трябваше да признае, че приятелят му не участва с голяма роля и просто не можа да се посвети на подобна евтина галиматия. И все пак хората на камерхера постъпиха просташки, прибягвайки до подобна низост. Бен го гледа — не беше чак толкова тънко обиден, че да стои настрана. Но според него беше калпаво направено. Бяха качили неговия герой Хораций на сцената и му отправяха подигравки — ами, такива подигравки, които да жегнат Бен. Хораций беше зидар на тухли, беше се сражавал в дуел, кожата му беше осеяна с белези от шарка и какво ли още не. И на това му викаха сатира! Що се отнася до пороците, които бяха прикачили на тази жалка кукла — суетата и самонадеяността, как се надуваше със съчиненията си, как съхраняваше раболепните си писма до изтъкнати личности — те бяха толкова недодялани, че Бен трудно можеше да повярва, че дори публика като тази на „Глобус“ се смее искрено. Сигурно всичките зрители до един бяха пияни.

Но нямаше смисъл да се мъчи да убеждава жена си. Тя явно живееше за малките неща и не можеше да оцени великите, което беше най-големият грях на огромна част от човечеството. За нещастие, точно когато потапяше перото си в най-брилянтната изобличителна жлъч, готов да разгроми своите бръмчащи врагове веднъж завинаги, то беше изтръгнато от ръката му.

Властите отново пъхнаха нос в театрите и онова, което видяха, не им хареса. Бен, в най-изобилното плодородие на своите инвенции, беше насочил копия към още няколко мишени в своя „Стихоплетец“, включително и към хора с високо положение; и сега пиесата нямаше да се играе. Бен усети смъдящото клеймо на палеца си и неохотно прие. Един от приятелите му в адвокатските сдружения подшушна някоя и друга дума за него. Можеше да продължи да пише, но без повече хапливи подмятания.

Така да бъде, щеше да пише, и то по такъв начин, какъвто никой не е очаквал от него. Изпълнен с достойнство, сдържан, щеше да се оттегли, за да го планира. Няма значение, ако изглежда, че съперниците му са спечелили. Философският ум се издигаше над подобни дребнавости.

— Ах ти, паразит, негодник, окаян сводник, проклет беше денят, в който те зачена сифилитична курва от пиян селски глупак върху каруца с кравешки тор.

Така Бен поздрави Декър, когато се натъкна на него, докато вечеряше с Уил в „Русалката“.

— Е — каза Декър с възглупава усмивка и поглед, сведен към юмрука на Бен, вкопчен в колана си — радвам се, че не си взел нищо присърце.

— Мир, за бога, стига вече — намеси се Уил, дръпвайки Бен да седне.

За момент Бен се запита дали не е засегнат от това, прие предложената напитка, после се върна към нападението.

— Извинявай, Уил, за невъздържания език; а що се отнася до твоята скромна роля в тези безчинства, като членуващ в Трупата на камерхера, прощавам ти. Но трябва да знам, преди да се съглася да пия с теб, чия страна взимаш. Седиш дружески с този несретник и съм принуден да предположа, че си на негова страна.

Уил се втренчи в него. Странно, но от пиенето той ставаше блед, а не се зачервяваше. Беше пребледнял. Очите му бяха с цвета на калаената чаша в ръката му — пълна чаша.

— Страна, не взимам страна. Трябва ли да вадим кинжали заради пиеса, която само след година ще бъде забравена?

— Моята или неговата имаш предвид?

— Всички. Пий за това.

— Имаш печално мнение за идните поколения. И аз все още бих искал да знам, приятелю мой, към коя страна клониш. В края на краищата, да вземеш страна, значи да поемеш отговорност. А нея не можем да я отклоним. Човекът на изкуството има един приоритетен дълг и той е към истината.

— Човек на изкуството? — повтори Декър с най-вбесяващата си и противна невинност. — Ама ние просто пишем пиеси!

— Ние? Ти едва ли можеш да се включиш в тази благородна компания, човече. Ти си блуждаещ непрокопсаник, който блъска с чука да изкове нещо от боклуци…

— Достатъчно епитети ни прикачи — извика Уил, потривайки дясното си слепоочие. — По-леко, за бога, и престанете с препирните.

— Е, вярваш ли, че човекът на изкуството, да кажем поетът, има приоритетен дълг към истината, да или не? Ами ти, Уил Шекспир, защо го правиш?

Почти беше изрекъл: Как го правиш?, което беше нелепица.

— Да създаваш, е най-великото нещо на света — каза намръщен Уил след малко. Чашата в ръката му още преливаше. Погледът му блуждаеше покрай Декър, покрай Бен, но като че ли не намираше каквото и да е. — Но в същото време не означава нищо, абсолютно нищо. Можем да споменаваме паметници, издигани в руините на времето, както го правим, и скъпоценни думи, надживяващи разядено сребро и злато, и това нищо не значи, абсолютно нищо не значи — моето изкуство, неговото, твоето, то е блясъкът на излъскания дирек при входа на кошарата, където, минавайки, се отъркват овцете. — Той бутна слепешката чашата си към Декър. — А сега мир. Това е битка за възгледите на една сламка.

Добре, от тези печални гръмки думи Бен предположи, че сигурно нещо е пропуснал, защото никой с гения на Уил заедно с всичките му недостатъци не можеше да мисли така. И както обикновено, се оказа прав. За да окаже чест на Уил, той се здрависа с лапата на Декър и след като този несретник се натряска до козирката и олюлявайки се, отиде да спи, Бен прикова поглед в Уил. Така винаги им беше по-добре.

— Застоя се дълго в кръчмата тази вечер, приятелю, но почти не пиеш. Новини ли си получил? — Уил не отговори и Бен бързо продължи: — Децата ти, Уил, добре са, нали, кажи ми, за бога.

— Да, нищо им няма. — Уил сякаш го преценяваше известно време. Въпреки че изражението му беше благо, сдържано и съвсем обикновено, все пак не беше съвсем приятно точно той да ти причинява това, откри Бен. — Баща ми умира.

— Боже! Лукс, който никога не съм познавал. Баща, имам предвид. През цялото време говоря за себе си, приятелю, извинявай. То е, за да попреча на нещо друго, но не знам на какво.

— Но ти винаги знаеш всичко — каза Уил, сграбчвайки протегнатата ръка. — О, боже! Предадоха ми новината в късния следобед. Грийнауей, стратфордският преносвач я донесе, първо на брат ми Гилбърт, а той — на мен. Линеел, казват. Не в големи мъки или умопомрачение, но линеел и затова… трябва да отида. Гилбърт има работа — не може да се освободи чак до вдругиден. Трябва да отида. Но си седя тук, а можеше да тръгна тази вечер, нали? Какво говори това?

— Да яздиш нощем? Трябва да си луд!

— Той ме създаде, разбираш ли. Дори и в обръщането ми срещу него, а в сърцето си се обърнах повече, отколкото той някога ще узнае или пък е узнал? И все пак той беше всичко. Сега трябва да погледна в лицето края на това.

— Пий! Пий, иначе, кълна се в Богородица, ще ти го излея в гърлото. В Уестминстър познавах един младеж, отгледан от чичо си. Чичото го биеше през цялото време. Имаше постоянно прегърбена стойка заради свиването от ударите. Когато обаче умря, младежът не можеше да престане да плаче и се опита да скочи в гроба. Нещо такова ли?

— Отдай го на ума, мислите, чувствата.

— А, за тях ли? Утре ли тръгваш?

— Още призори. Ами, затова съм потиснат, прощавай. Затова и говоря за себе си, колко банално.

— Искаш ли компания? Аз съм най-лошият ездач на света, имай предвид. Тялото ми е създадено за кръчмарски стол, не за кон. Така е било наредено отгоре и не съм аз този, който ще спори със своя създател.

Уил поклати глава.

— Ще отида сам — каза той. — Винаги ходя сам.

— Навсякъде?

Бен знаеше, нямаше да изкопчи нищо повече. Прочете го в изражението на Уил — като на вързоп, който пристягаш и духваш свещите — но настоя малко, за всеки случай. — Защо се извиняваш, че говориш за себе си? Повечето хора го правят от време на време, дори и да не са страстно самовлюбени като мен. От какво се страхуваш?

— Не можеш да говориш за онова, което го няма — каза Уил с плаха усмивка: докато гасеше последната свещ.

„Или за онова, което не може да бъде измерено, рече си Бен. А после: така ли го прави той?“ От тази мисъл умът му леко се замая и той остана да седи дълго, след като Уил беше стиснал ръката му за довиждане и си беше отишъл. Бен пи, докато най-после сложи насила мислите си отново по местата им и отрече хаоса.

„Да пътуваш към смъртта на баща си — с каква скорост, мислеше си Уил, трябва да напредваш? Сърцето ти, ръцете и краката изостават, защото не искаш да я видиш, никой не иска. Но се боиш да не закъснееш, да не завариш капаците затворени, мъртвото лице вече пристегнато, душата — в полет. Festina lente, тогава бързай бавно, бързай като в лепкавата реалност на съня, вечно обновяващ се в невероятни промени и обрати.“ В Оксфорд Уил се отбива в „Короната“, обядва превъзходен пай с овнешко, така превъзходен, че поръчва още един и има чувството, че може вечно да остане да яде така в изобилие. И леглото, винаги с чисти чаршафи и без бълхи, но този път — изключително сладостно и меко. „С достатъчно пари би могъл да живееш в свястна странноприемница, мисли си той — просто оставаш в нея завинаги, ядеш и пиеш до насита, уединявайки се в мекото си легло, и никога не се връщаш вкъщи. Никога не те тегли към дома и домът ти никога не те зове. Вероятно така се справят някои хора на тоя свят.“ Уил няма сънища в сладостното легло. Когато се събужда, няма чувство за неотложност. Ситуацията много прилича на начина, по който поставят пиеса със здрави двуседмични репетиции — всяка минута се отчита.

Реколтата е по-добра, забелязва той през последния дълъг етап от ездата към Стратфорд. Събирачите на класове из нивите нямат онзи упорит, уплашен поглед. Не го познават. Чуди се дали не е време да купи земя. „Глобус“ се справя добре, макар че Уил гледа да избягва самодоволството: трябва да си бдителен за променящите се вкусове, да усещаш накъде се обръща публиката. Работи върху една трагедия за отмъщение, която, изглежда, пак идва на мода, и използва като образец стара творба на Кид. Горкият Том Кид, който умря без пукнато пени около година след като го изтезаваха; който никога не каза и една добра дума за Уил. Смъртта ще е единственото общо между тях. Той отива право на „Хенли стрийт“, не на Новото място. Докато слиза от коня, го обзема зашеметяващо, непоносимо усещане, че е пред прага на нещо. Чувства се като панта, която всеки момент ще се счупи. Нечия фигура се раздвижва зад един от прозорците и нещо в нея го кара да си помисли: „Това е татко, сигурно е по-добре“. Но е Ричард, наедрял, излиза на вратата и казва:

— Уил! — И: — Той си отива.

И в сумрачната спалня Уил вие, а после вие отново, за да чуе себе си. Защото не очакваше това. Очакваше да види баща си и умирането, да, както и двете заедно. Но не тази съвършена картина на настъпващата смърт. Не това съсухряне, скелет, изцъклен поглед, изтънели ръце, изтъкани само от вени. Не това да се случва на Джон Шекспир, сякаш вселената го беше набелязала, хванала натясно и го беше сритала в ъгъла. Не тези очи.

Докато плаче, долавя Ан някъде наоколо — долавя разбирането й и неговата безпомощност.

Баща му мълви безброй молитви, докато още има сили. Благославя Мери Шекспир, най-добрата съпруга в мирозданието, бъдеща вдовица — всичко за теб, скъпа моя. Той е на повече от седемдесет години по собствените му изчисления. Направил е своето завещание. Не се мъчи много, както се казва. И е на себе си до последното издихание.

Но тези очи, които едва ли не можеш да чуеш как стържат и се въртят в съсухрените си орбити като чукало в хаван, блуждаят по лицето на Уил в сивкавата светлина на последната сутрин. Изопнатата кожа се набръчква.

Той казва:

— Аз не те познавам.

— Виж, Джон, това е Уил — напява майка му с ръка върху присвитото чело. — Това е Уил, дойде си от Лондон.

Погледът леко се изостря — дали го разпознава? Уил се навежда по-близо.

— Татко.

— Аз не те познавам. — Много меко: — Защо не позволяваш на хората да те опознаят? Защо?

Дъхът му мирише на гробница.

— Татко. Обичам те.

Много бавно, баща му поклаща глава.

— Не. Никога всъщност. Знаех го. Благословен да си, все пак, с бащина благословия. — Отблъсква го на разстояние с най-неуловимото трепване на пръстите си. — Но никога всъщност. Знаех.

Погребват Джон Шекспир в стратфордската църква в ден с протяжна септемврийска светлина, простряла златните си лъчи, сякаш да посочи към нещо едновременно и крехко, и важно. Небето е осветено от достатъчно цветове да ти стигнат за цял живот. Едва ли земята можеше да бъде по-красива през някой друг ден, ако така е била замислена. Хубава смърт и хубаво погребение, тържествено заради градските първенци, достопочтените старци и плешивите глави. Стратфорд, приемащ сина си в своята земя, натрупал години и достойнство. Джон Шекспир, джентълмен.

Ан наблюдава погледа на Уил, докато ковчегът потъва и изчезва в мъглица прах. Погледът на човек върху безлюден бряг, проследяващ как корабът му се отдалечава. Ти ме остави — наистина го направи.

Взорът му не я обхваща изобщо. Ето това е да си призрак — но призрак невидим, стенещ в глухи уши.

— Е, това ли е пиесата, завършен ли е твоят датчанин? — казва Бърбидж, надничайки към писалището на Уил. — Или да питам: ще го завършиш ли някога? — Тлъстите му ръце шават из ръкописа. Устните му потрепват, докато чете. — Изящен текст, вълнуващ, отеква много надълбоко. Но е прекалено обемен. Ще трябва да съкращаваме, колкото се може повече. Нали ме разбираш, Уил? В един идеален свят…

— Ах, идеалният свят. Имаме думите за него, но никой не може да си го представи. Окастряй, разбира се, окастряй, това е пиеса, трябва да я накараме да заиграе.

— И да е доходна. Винаги можеш да я отпечаташ цялата по-късно. Като онзи побойник Джонсън, който си коригира всяка запетая.

Бърбидж го имитира с разкривено лице и изплезен език, после зарязва тази евтина сценка, всеки може да се направи на Джонсън.

— Мислиш ли, че ще им задържи вниманието?

— Човече, дай ми твоя датчанин поокастрен, добро момче, в слънчев ден и ще ги увлечем, ще ги отведем надалеч, по-далеч, отколкото с Шейлок или Ромео — казва Бърбидж, стисва Уил за раменете и го повдига поне на инч над земята: за него умерен, сдържан жест. — Още ли имаш намерение да вземеш Призрака?

— О, да, роден съм да го изиграя.

— Още мисля, че можеше да ме имаш предвид за Офелия — казва Матю.

Внимателно подхожда, не е намусен — гладкото му чело е ясно. „Чудна е кожата на младите, мисли си Уил, сякаш изобщо не са я обитавали.“

— Прекалено нормален си за трагедия.

Матю вече има своя квартира, порядъчният дом на един тенекеджия и майчински грижовната му жена. Но Уил успява да види бутилката, пъхната зад завесата на леглото, а и като подуши, усеща тютюн.

— Е, когато се събираш с твоите приятели да четеш най-новия ръкопис, смяташ ли, че лулата помага на преценката ти?

Матю се изчервява, но по-скоро защото са го хванали, а не от срам — слава богу, той няма никакъв срам. Подобно на котарак, смята себе си за красива и полезна част от мирозданието, заслужаваща малко сметана.

— Всъщност помага. Не си ли опитвал да пушиш? Стимулира умствените възприятия и мощно усилва разбирането.

— А освен това разваля гласа, който е от първостепенна важност за играча.

— Да, татко. — Матю казва това с дълбок поклон, ухилен, а после добавя: — Какво не е наред?

В жегата на гримьорната, сред остри лакти и пикантно миришещи чорапи Уил полага тебеширената пудра върху скулите си, сам, хладно изблъскан.

Репликите ограждат ума му като диадема — закрепени неподвижно. Насред тях се движи паметта. Пийва сутрешното си питие[12] в дома на Джонсън. Сега Бен търси покровители, наел е по-просторно жилище, макар все още да витае усещането, че той смята дома си просто за друг вид пивница. Лекува главоболие от медовина въпреки клетвите, че никога не я близва. „Това никога беше миналата седмица.“ Има детски апетит, лесно отрича и отлично се погажда с жилавото момче и малкото момиченце, които се мотаят около него за мечешките му прегръдки. Госпожа Джонсън ги надзирава — с орлов поглед, любяща: тя не може да се усмихва, забеляза Уил, без смръщване да набразди челото й. Той подозираше, че тук се разразяват мощни скандали. Джонсън беше прочел ръкописа на „Датчанина“.

— Няма да ги спечелиш. Не и с това.

— Отмъщение, призрак, кръв…

— О, може и да очакват трагедия на отмъщението, но виж какво си направил с нея. А няма и отмъщение.

— Ето това няма да видят. Пиеса, която е една от многото. — Направи за малкия Бенджамин фокус с монета, на който преди години го беше научил Джак Тауни. (Колко години? Боже! По-предишната нощ беше сънувал Тауни в странен, ясен, пронизващ сън. Трийсет и седем.) — Ето, Бенджамин, видя ли къде отиде пенито? Но фокусът ти хареса, нали?

— А после, в четвърто действие пращаш твоя принц в Англия, за колко дълго? Знам, че не стига дотам, пиратите го пленяват. — Тук Джонсън облещи очи от раздразнение. — И защо не ги извадиш на сцената, като стана дума за тях, защо не ги накараш да изпеят една песен? Но всъщност имам предвид, че трябва да си представим как минава доста дълго време, докато той е по море. Знам, че ти никога няма да се разтревожиш за единствата, но това… то е престъпление спрямо разума.

Уил пак направи фокуса с монетата. Бенджамин го изпиваше с жаден поглед.

— Но, боже, ако имах твоя гений — почна да се жалва Джонсън — щях да знам как да си служа с него.

— Мир, мир да има — каза госпожа Джонсън.

— Едва девет сутринта е — отвърна Джонсън — прекалено е рано за това.

— Запомни, млади Бен — каза Уил, давайки му монетата — никога не е прекалено рано човек да се помири.

Джонсън го погледна насмешливо.

— С Господ? Със смъртта?

— С раждането си.

Уил приключва с гримирането. Тебеширът не кара кожата му да пламти като черната боя. Бърбидж крачи край него в титанично, жизнерадостно, тревожно настроение и гръмко се провиква:

— Всички ли са полудели? Добри хора, всички ли са абсолютно полудели? — И когато простенват „да“, казва: — Отлично, това вещае нещо хубаво.

Кемп, шутът, ги напусна. Обикновено сега щеше да успокоява нервите. Уил, с гримирано бяло лице, среща погледа на Хеминг с кисела усмивка на признание. Хеминг, масивен и проницателен, винаги поразително пребледнява преди представление. У всички има по нещо от този страх, макар че от какво се страхуват? Те са хората на камерхера, едно лошо представление няма да ги съсипе. Вероятно е страхът от самата пиеса. Щом веднъж я пуснеш в действие, няма връщане назад — тя заживява самостоятелно. Кой звук на света е по-величав и страховит от първото проплакване на новородено? Той вижда мъничкия Хамнет, борещ се с въздуха по пътя към гръдта на Ан. Прогърмява последният тромпет. От какъв ли вид е публиката? Бива, горе-долу бива. Студен ден. Не чак толкова студен, колкото въображаемата нощ над бойните кули на ума, колкото смразяващ отвътре, щипещ и жесток студ. И нещо все ми стягаше сърцето.[13]

— И нещо все ме стяга — казва Бърбидж — че трябва да подсказвам на досадния суфльор.

Скупчват се, за да си стиснат ръцете и нервно се смеят преди началото. Офелия е гримирана, но още няма перука — бадемови очи, коса като на таралеж. Няколко последни въпроса към Уил: „“Ястребчета голишарчета", как се изговаря това, за бога?", но не чак толкова много — той е сътворителят на думите и играч също като тях, а не надзирател.

И какви чувства изпитва към пиесата — още е жива или още е нещо в процес на раждане? Да, ако надхвърлим времето, орязваме историята с Озрик и шапката. Лицето, което Уил представя, или собствената му личност, е спокойно и сияйно и можеш да се огледаш в него, но ако се взреш по-навътре, ще видиш празно пространство, а не дълбини. Като пространството между редовете. Бърбидж, в черно, хвърля огризката си от ябълка. Нима по моя мрачен плащ, госпожо…[14] Между тях минава момчето с огледалото, което хвърля силен отблясък; от полиран сребърен лист е, защото стъклото винаги се чупи в бъркотията на гримьорната. Момчето го накланя към Уил, към Призрака. Изглеждате добре, сър. Така ли ще изглеждам, когато умра? Де да знаехме. Дали кръжим отгоре, за да наблюдаваме и да изслушаме двуличието на погребението?

А сега да продължава, сега ще бъде Призракът. За известно време това, да си някой друг, пропъжда другите призраци, които го съпътстват. Напускайки света, той стъпва на сцената. Сега истинските се превръщат в призраци. Точно обратното на охлюв — той може да живее само далеч от собствената си черупка.

Лица, лица, толкова много и всичките в очакване. Научаваш се да не ги виждаш поотделно, да им позволяваш да замъглят зрението ти като пухкавите глави на глухарчетата. Но не. Едно лице изпъква в най-близката галерия.

Тя е там, отново. Без да я гледа, я вижда. Като бъдещето.

[1] „The Broken Heart“ — трагедия от Джон Форд, писана през Каролинската епоха, публикувана за първи път през 1633 г. — Б.пр. ↑

[2] Град в Северна Франция. От 1560 г. до Френската революция е известен като център за обучението на английски католици, избягали от гоненията в Англия. — Б.пр. ↑

[3] Независимо от (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Чете като грамотен? — Чете (лат.). В старата английска практика Legit vel non? (Чете ли той или не?) бил официалният въпрос, отправян към съдията, когато затворникът пледира за привилегия на духовно лице. — Б.пр. ↑

[5] Първият стих от Псалм 51, който давали на осъдения да чете, за да докаже своята грамотност и да спаси живота си: „Смили се за мене, Боже, според милосърдието Си; Според множеството на благите Си милости изличи беззаконията ми“. — Б.пр. ↑

[6] Томас Декър (1572–1632 г.) — английски драматург и памфлетист. — Б.пр. ↑

[7] Шекспир, Уилям. „Както ви харесва“, 4.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[8] Шекспир, Уилям. „Както ви харесва“, 4.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[9] Шекспир, Уилям. „Сън в лятна нощ“, 1.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[10] Луций Квинкций Цинцинат (519–430 г. пр.Хр.) — древноримски патриций, който живее като земеделец. Става римски консул и диктатор, символ на републиканските добродетели. — Б.пр. ↑

[11] „Стихоплетец“ — сатирична театрална пиеса, написана от Бен Джонсън, играна за първи път през 1601 г. — Б.пр. ↑

[12] Напитка от бира или вино с подправки, приемана сутрин вместо закуска. — Б.пр. ↑

[13] Шекспир, Уилям. „Хамлет“, 1.1. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[14] Шекспир, Уилям. „Хамлет“, 1.2. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

13
Игра на шах[1] (1603 г.)

В кръчмата „Русалката“, над шахматна дъска един срещу друг седят двама мъже.

Редовните клиенти ги гледат подозрително и се чудят дали всичко ще свърши като снощи.

Декър беше тук — видя всичко. Не е типично за тези двамата. Велики личности на този свят, разбирате ли, стоящи много високо над мен — макар че в интерес на истината аз и Джонсън пишехме заедно, докато не се скарахме. Той си навири носа, разбирате ли. С Шекспир никога не съм писал, той обикновено работи сам. Факт е, че той е прекалено бърз, за когото и да е от нас. О, това е кавгаджийски занаят, всеки ще ви го каже. Сигурно сте забелязали белега под палеца на Джонсън. Ту влиза, ту излиза от затвора и благоразположението. С Шекспир обаче това никога не се случва, което е още по-изненадващо. Сякаш винаги се издига над разприте. Точно сега на сцена е неговият „Мавър“[2], великолепна творба. О, и жъне успех, разбира се — никога не му се случва нещо друго. Можеше ли за това да е разправията? Възможно беше.

Черно и бяло.

Уил се взира в черните квадрати. Напоследък носят черно заради кралицата. Великата Елизабет най-после заспа вечен сън — тежко, болезнено вкопчване в смъртта, така беше чул; затова хората на камерхера, нейната любима трупа, намятат мрачния плащ.

Последния път, когато Уил я видя, беше в грамадната зала в двореца Уайтхол. Помисли, че е заспала — задрямала в голямото отвесно легло на роклята си. После катеричите очи се отключваха, задвижваха се на бялото лице и се вкопчваха в теб. Винаги го разпознаваше, спомняйки си името му точно когато той си мислеше, че го е забравила — добър похват на монарх, разбира се. Като помислиш за всички хора, които познаваш по име: в Стратфорд — вероятно петдесетима, тук — сигурно двойно повече. Хората, случайно живеещи в същия отрязък от време като теб — забиваш лопатата в земята, а червеите плъзват от влажната черна буца.

Декър внимателно се приближава до тяхната маса.

— Шах — казва той. — Отлично, много по-добър начин да изгладите противоречията си. За какво беше всичко?

— За връзката между черното и бялото — отвръща Джонсън полуусмихнат.

— Ама кой от кои е? И не може ли човек да е и двете? — казва Уил.

Джонсън махва към дъската.

— Без черни и бели няма игра.

— Е, може да имаш шахматна дъска, на която всички квадрати са сиви. Там бих могъл да играя наистина до насита.

Джонсън клати глава.

— Направи своя ход, човече.

Уил се втренчва в черното и бялото. Черен цар, бяла царица. … Щом „светла доблест“ казва се навред, съвсем е светъл черният ви зет![3] За какво беше всичко? За пиеса, разбира се — за какво друго може? И за неща като истината. И за една смугла жена.

— Как наричаш тази композиция?

Светлината от огъня шари по пръстите й, докато нежно пробождат клавишите на виржинала. Тя винаги има запален огън в камината като баща му. Уил сяда на разстояние — днес почти цял метър. Утре може и да са два метра; или пък може да седне до нея, в краката й, да изследва тънката синя вена под глезена й. Зависи от нейната повеля. Музиката няма форма. Води те надолу по сладостни пътеки, после безцеремонно те зарязва.

— Пиеса щрих — казва тя. — Те са ми любимите. Не харесвам нищо завършено. Затова и никога не се сбогувам.

Пръстите му се вдигат, тя затваря очи и Уил осъзнава, че е отпратен.

— Тя е любопитно създание — казва Ричард Фийлд. Изабел Берже: известно време тя продължава да навестява магазина, докато Уил е там. Нарича го „моят спасител“, но после престава да говори с него. — Чудя се дали не пие.

— Имала е много неприятности, мисля — отвръща Жаклин с оттенък на ревност в гласа.

Как копнеят хората за тях — макар и само в миналото, не сега. Неща, на които да се уповаваш.

Какви неприятности? Никой не знае. А после вече не се появява. Жаклин мисли, че е отишла в провинцията заради здравето си, но не е сигурна. Никой не е особено сигурен за нищо, когато става дума за Изабел Берже — сякаш самото й съществуване е условно. Вероятно е такова. Уил пише, играе, оглежда се в огромния полиран лист. Напразно търси герой или крал.

Джон докосва с пръсти своя черен цар и променя решението си.

— Не че искам да подновявам караницата — търпеливо казва той, макар че търпението у Джонсън е нещо твърде неловко и насилено, все едно куче стои изправено на задните си крака — но идните поколения ще имат последната дума.

— Ние няма да я чуем.

— Ще я чуят нашите потомци. — Осъзнаването блясва като светкавица върху лицето на Джонсън. — О, да му се не види, да му се не види сто пъти — казва той вбесен: за него равностойно на „извинявай“ — дума, която не може да произнесе. — Наругай ме, че съм такъв надут, твърдоглав, глупав дърдорко…

— Вчера го направих. Стига толкова.

Джонсън поклаща глава и премества дамския си офицер.

Всеки се е карал с Джонсън в даден момент — или по-скоро Джонсън се е карал с всеки. Уил е изключението. Знае се из театрите и съпътстващите ги пивници, гостилници, алеи за игра на кегли, публични домове, бърлогите за крадени вещи и бордеите, че Уил Шекспир не може да бъде предизвикан.

И тогава се появява трагедията на Джонсън „Сеян“[4].

— Искаш да кажеш, че е включил цялата тази проклета, вцепеняваща челюстта, реч само защото е от източниците му? — ръмжи Бърбидж.

— От Тацит[5] — казва Уил. — И ще е в негов безупречен превод без никакви неточности.

— Публиката и пет пари не дава за Тацит. И виж — всичко вълнуващо се случва извън сцената. — Бърбидж въздъхва. — Не ми казвай, че оригиналът е на Сенека.

— В нея има величие — отвръща Уил. — Възвишена е, внушителна, без излишества…

Той се мъчи, същото казват и очите на Бърбидж, жълти от болния му черен дроб. Репутацията на Бен Джонсън в театъра нараства и той е обявил с типичната за него самоувереност, че се насочва към трагедията — и там има интерес. Но Уил знае, че негов беше решаващият глас да бъдат убедени хората на камерхера да приемат резултата — „Сеян“. Направи го заради приятелството им.

— Как го произнасяш? — пита Хеминг по време на първия им прочит. — Се-ан или Се-ян?

— Не ме предизвиквай — отвръща Бърбидж озъбен.

Но продължават нататък. Бърбидж запаметява пространните статични монолози в обемистата си глава. Опитва, наистина опитва да изиграе жив герой от — Уил го признава пред себе си — серия мраморни театрални пози. (Бен снощи, докато се караха по въпроса: „Казвам ти, ще надживее мрамора, ще се задържи хиляда години“. Уил: „Не, само така ти се струва, когато я чуеш“.) Вероятно трябваше да каже нещо, нещо необоримо. Бърбидж иска съкращения още от началото, но Джонсън отказва и е непреклонен. Или както е, или абсолютно нищо. Освен това говори сериозно. Време е, заявява Джонсън, сцената да поднесе правилно създадена трагедия, оформена според класическите образци и внушаваща добродетели. Без пищящи призраци или кръвопролития с мечове. Време е хората да станат сериозни и да се поучат.

И това, което римляните причинили на човека Сеян[6], публиката на „Глобус“ причинява на Джонсъновата пиеса. За щастие, пиесата не може да кърви, когато я разкъсват на парчета.

Джонсън е първият, който признава провала. Той гледа от галерията със сър Робърт Таунсенд, неговият нов покровител. Да, приема го; макар че, както отбелязва, римляните, общо взето, достойно са носили името си на велик народ, а английската театрална сган е от най-тъпите, набутани в обора ревящи магарета, които някога са отвръщали муцуна от фино накълцано сладко сено, за да продължат да зобат препикани бодили.

Какво има да каже Уил? Беше прекалено студено, беше прекалено сковано, нямаше движение в никой смисъл… Каквото и да каже, ще го съюзи с идиотското мнозинство, което ръкопляска на неговия Шейлок, на неговия Фалстаф, на неговите някак живеещи порочни примеси. Как правя така, че живеят? Вдъхвам им живот. И те ми вдъхват живот в замяна.

Когато всички отиват да се възстановят след представлението в „Русалката“, Уил се надява, че ще му се размине да говори. Вероятно могат просто да се повеселят и да оставят темата недокосната помежду си. Но веселото настроение не идва. Изтощителните монолози, гъшето съскане на публиката тежко са налегнали всички.

— Е — казва Бърбидж в половинчат опит за наздравица — дадохме всичко от себе си, приятели, и в отговор получихме всичко като полагаща се награда…

Речта му се разпада. Хората си намират извинение да се приберат рано у дома. Уил, Джонсън и още неколцина остават да пият. Неразумно — след подобен резултат. Но не са пияни — или поне никой от тях не губи устойчивост в алкохола. Неприкритите мисли някак си се изплъзват. Понякога вместо обичайния двубой с шпаги се сблъсква със стоманата на думите.

— Но не можеш да прочетеш лекция на публиката да те обича.

— Ето, пак за обичта, така предаваш себе си. Не искам да ме обичат, когато творя, човече, искам да вдъхновявам мисълта, разсъждението, моралното усъвършенстване.

— Все едно гълтат голям грапав хап.

— Ами тогава да се задавят с него.

— Разбираш ли, Бен, те могат да познаят, че това мислиш за тях.

— Да и защо не? Какво представлява по-голямата част от човечеството? Един парад от гласове, суета и безумие.

— Всичко и на това отгоре всичко. Вгледай се в онова петно, оставено от пръста на прислужника, който точи напитките, и ще се гмурнеш в безкрайност от светове.

— Това е най-обикновено леке от мръсен пръст, а той е прислужник също като всеки друг.

— Нищо не е също като другото.

— Грешка. Глупакът си прилича с друг глупак, крадецът — с друг крадец и ако не ги подредим хубавичко в ума си, тогава хаосът пак се връща. Е, да, твоите думи, Уил. Твоите думи изпридат чудна мрежа от сенки и светлини, която приятно трепти над ума и трудно можеш да видиш хубава, ясно изразена форма.

— И тя залъгва глупаците и крадците, без съмнение.

— Както и разумните хора. Не го отричам. Но радостните възклицания и ръкоплясканията те водят, не е ли така, Уил Шекспир? Следваш пътя, по който достопочтеният простак иска да вървиш, смешна комедия или пищящо отмъщение и дори когато се докосваш до великолепието, пак се грижиш за простака, никога не го изваждаш от бездната му, а държиш огромните му дюстабани здраво стъпили на земята. И го караш да чувства, че е голяма работа дори и когато задигаш парите му. — „Внимателно, мисли си Уил с тревога, докато Джонсън казва това разтреперан: толкова е разочарован и ревнив Джонсън, извън кожата си, отвъд себе си.“ — В това отношение ти много приличаш на курва от най-висока класа.

Внимателно.

— Ти би трябвало да знаеш повече от мен за това.

Твърде късно.

— О, няма да отричам, не съм къщна мишка и подозирам, че в едно дворче на „Хог Лейн“ е на път мое извънбрачно отроче, е и какво? Не съм лицемер. — Вече е станал пурпурен. — За разлика от сладичкия господин Шекспир, скромен галеник на сцената, когото всички обичат, послушно изпращащ у дома плячката си, за да обзаведе своето добродетелно бюргерско жилище и да засипе провинциалната си съпруга с коприни, а през цялото време държи малката си мръсна метреса в града.

Хората се обръщат. Джонсън изглежда малко уплашен от себе си: Уил почти е станал на крака. И все пак в момента просто е завладян от чисто удивление. Не че Джонсън знае нещо — накрая клюката щеше да изтече — а от начина, по който го казва. Така ли — велики боже — така ли му викат?

Иронии: отначало той се премести в района на Крипългейт, защото Джонсън говореше, че ще се засели там със семейството си. Освен това изглеждаше смислена промяна за мъж на неговата възраст и с това здраве, далеч от театралните обкръжения на Саутуърк и Шордич — те бяха разгулни и там човек бързо вадеше нож. Затова избра северната периферия на града, където от горния му прозорец се виждаха хълмовете на провинцията. С по-хубав въздух, както писа той на Ан, без да допуска, че тя ще се заинтересува особено. Освен това беше по-близо до квартирата на Матю, така че можеше да го държи под око. (Бащинско око? Ами, защо не, нали момчето нямаше баща?)

По-добро място, ново място, далеч от изкушението. И тъкмо Жаклин Фийлд препоръча къщата на тихата „Силвър стрийт“. Държаха я нейни познати французи — Маунтджой — уважавано протестантско семейство. Потомствени преуспяващи майстори на украшения за глава — според мълвата изработваха перуки за благородни дами, дори за кралски особи. Въздържани, трудолюбиви хора с добре поддържана къща и там Уил разполагаше с две хубави стаи, както и с готвена храна, ако поискаше.

А госпожа Маунтджой, както се оказа, познаваше Изабел Берже.

Това можеше и нищо да не значи. Следователно се беше върнала в Лондон — и ако го видеше, несъмнено щеше да е като у семейство Фийлд, щеше да иска да измъкне от Уил някакъв отклик, който той не разбираше и не го интересуваше. Странна, капризна, болнава жена, която някога познаваше. Малка вдлъбнатина на пътя, спъваш се и продължаваш.

Освен… нещо относно времето. Годините, тъмни години без форма, без врати за влизане или излизане, оттам минаваше сам. Ан стоеше от другия край на въртящия се свят — където Уил я беше поставил или където сама се беше поставила, или където великото разпределение ги беше оставило.

А върху листа и в театъра Уил вечно беше зает с характера и изследваше кое създава човека, къде свършва собствената личност и къде започва. А у Изабел откри личност, която не можеше да прочете или опише. След като веднъж се започна, той не можа да спре. Заради тази загадъчност.

Уил се взира в черните и белите квадрати и мисли: „Как да обясня това на Джонсън? Дали ще се надсмее, ще каже, че знае точно какъв вид загадъчност е това?“. Уил мести дамския си топ. Царицата му е особено немощна в тази игра.

— Ах! Тъкмо казвах на госпожа Маунтджой — обясни Изабел първия път, когато Уил слезе долу и я завари там да се грее на огъня — колко е тих нейният наемател. Питах я: „Какво ли може да прави горе съвсем сам?“. Но сега виждам, че сте вие. И вече знам. Господин Шекспир, нашият първокласен драматург. Върху какво работите сега?

— Върху пиеса за един мъж, който убива жена заради любовта си към нея.

— О — прозя се тя — поредната изтъркана стара приказка.

Хубава, подобна на птичка, госпожа Маунтджой погледна малко слисано, тя високо ценеше Уил.

— О, не ми обръщай внимание, скъпа моя — каза Изабел, стисвайки ръката й. — Мога да говоря, каквото ми харесва на господин Шекспир: той знае истинските ми чувства към него.

И тогава — поглед в очите й: сопване, плесница, един Господ знае, всичко в един поглед, така както Уил никога не беше вярвал, че е възможно. Беше се опитвал да избягва поетичната условност да вижда звезди и чудеса в чифт очи. Беше си мислил, че очите просто могат да побират много неща: дотогава.

Слепешката се върна обратно на горния етаж, треперейки, сякаш е откраднал нещо и то беше под ризата му, безценно и с шипове.

Така че отново застана на витото стълбище с изкривения прозорец, който гледаше навън към покривите с оловна ламарина и ароматът на пастили допълзя до него. И той си помисли: „Ти знаеше, нали? Знаеше, че пак ще дойдеш тук“.

— Да поговорим — каза тя.

Поведе го за ръка навътре в прекалено затоплените си стаи. Уил остана три часа и нейната длан беше всичко, което му беше позволено или заповядано да докосва. Към края тя сложи върха на палеца му в устата си, преди да го отпрати с поглед, в който имаше леко презрение.

Нямаше да дойде пак. Легна по лице в спалнята си на „Силвър стрийт“, както не беше правил от много малък след наказание с бой, сякаш беше изтощен или смазан, окървавен и с разярено сърце.

— Как позна — попита го тя, ближейки вино от ръката си — за Офелия?

Както винаги, щом го подканеха да обсъжда работата си, Уил имаше чувството, че падат защитите му.

— Лудостта — продължи тя. — Как позна, че това е лудостта?

— Не е луда. А обезумяла.

— Разликата?

— Това е краят на един път. Нашият път, не нечий друг. Всички страдаме от недостиг на лудост, докато имаме късмет, но тя винаги е наблизо. Ти как позна? Или какво разпозна?

Изабел се разсмя.

— Велики боже в небесата, няма да ме хванеш просто ей така.

— Какво?

Понякога от смеха й го заболяваше като от юмрук в гърдите.

— Като ме питаш. Защото дори не можеш да изразиш, повярвай ми, правилния въпрос. Как е твоето момче момиче?

— Матю. Той се казва Матю.

Уил й беше разказал какво ли не за своя ученик. Беше й разказал вероятно всичко: не можеше да е сигурен — странни пролуки в паметта го измъчваха, след като беше оставал при нея, както в пияно състояние. Предразполагаше го да говори, измъкваше му думите като фокусника, който беше видял на Вартоломеевския панаир да вади монета от ухото си с болезнена усмивка. Това беше Уил, разказващ живота си в тъмната, парфюмирана, твърде затоплена стая: седнал на разстояние, ако тя е в настроение да го пропъжда. Или понякога седеше до нея на канапето и Изабел премяташе крак върху неговия, небрежно, по момчешки, както правеха някога Уил и Ричард Фийлд. Ерекцията му беше като продължително, силно главоболие, което не отшумяваше. Тя знаеше, виждаше — надменно развеселена.

— Лягаш ли с проститутки?

— Не.

— Би трябвало. Не е честно към жена ти да ти с проститутка, не и след като е раждала деца.

— Не говори за жена ми.

— О, това ли е днешната игра, преструваш се, че ти контролираш? Забавно. Ами, мосю Берже използваше проститутки през цялото време и аз се радвах за това. Помирисвах ги по него и си мислех: ах, сега е изпълнен с вина, така че ще е мил.

— Често ли не беше мил?

— Той ме биеше. И по-лоши неща — бавни, хитри, жестоки неща. — Тя извърна глава и заплака. Или пък само така изглеждаше? Уил не знаеше какво да направи. Подът под него сякаш се къдреше на вълнички. И изведнъж тя вече го гледаше и се смееше. — Ето. Добре се получи, нали? Наистина, трябва да позволим на жените да играят на сцена, защо не?

Той яростно се дръпна назад.

— Мислиш ли, че бих се смял на това?

— Не. Не искам да се смееш с мен никога. Когато се смеем, се отдалечаваме на разстояние и ставаме наблюдатели, а аз не те искам там горе. — Тонът й беше нападателен и дрезгав, вятър през октомври с листа и паяци в него. — Искам те тук долу с мен, в Ада, тъмен и сладостен.

Тя се наклони и ухапа нежно долната му устна. Това щеше да е за днес.

Черно и бяло.

— Ти си на ход — казва Джонсън.

Прозвучава като ужасна перспектива.

— Ще ме прослушаш как чета ролята си? Наистина ли? — каза Матю. — Ще е много скучно, защото това е най-скучната роля, писана някога.

— Няма да е скучно — отвърна Уил.

И не беше, макар че текстът бе отвратителен. Просто да седи тук, в градината на кръчмата и да е край тази жизнерадост, лекота и понякога глупост на Матю. И когато се появи един от неговите приятели и почнаха да пият, да се тупат в гърдите, да се сбутват на шега — чиста глупост — Уил въпреки всичко беше щастлив да седи край тях и да се остави малка част от това да го докосне като острието на ярък сноп слънчеви лъчи.

— Вие сте твърде непознат за мен — каза графът на Саутхамптън. — Във всяко отношение.

— Не във всяко отношение, надявам се.

— Гледам вашия датчанин всеки път. Той ме изпълва с възторг. Казват, че прекарвам прекалено много време в театрите. — Той въздъхна. Разкошна, нехайна въздишка. — По-добре сте си там, където сте, приятелю, там можете да се разхождате незабелязан в сенките. И как наричате тези творби?

— Сонети, господарю. Всеки поет има склонност към тази мишена. Те са добре оформен съд, в който човек да изсипе дребните си грижи.

Саутхамптън го погледна критично. Понякога и Матю правеше същото, когато Уил говореше мъдрости: сякаш виждаше някой зад него да му подсказва лъжите.

— Не и тези. Виждам нещо от себе си, така ли е? Ожени се и създай потомство. Майка ми ли ви подтикна към това?

— Нещо от вас? — каза Уил. — По нещо от всичко, което някога съм виждал, правил, а също и от всички останали. Ние дишаме въздуха, който Цезар е изпуснал от дробовете си.

— Пак се криете, господин Шекспир. — Графът пуска долу ръкописа и прави знак на Уил да го последва. Ехото от стъпките им ги приветства като нежни аплодисменти в дългата галерия. — Мисля, че по същността си това е нещо като драма или пиеса. Всичко се превръща в пиеса в ръцете ви, нали?

Уил двусмислено раздвижи главата си.

— Може и да са такива. Или… бихте могли, господарю, да ги наричате пиеси щрихи.

Графът изглеждаше недоволен, понеже днес не беше в състояние да притисне Уил, а някога това събуждаше любопитството му.

— Какво готвите за сцената тогава? Там е мястото, на което бихме ви намерили. Без съмнение сега можете да пишете, както намерите за добре, и да назовете цената си.

— Не е така, уви. Една пиеса да не се понрави, и те отхвърлят, както всички останали.

Графът присви устни, сякаш Уил изтъкваше като оправдание бедността. Нещо, което човек приемаше с напредване на възрастта: някои приятелства западаха, симпатията избледняваше и нямаше какво да се направи. Поне се опитваш да го приемеш.

— Тоест, още имате нужда от покровители?

— Не, в интерес на истината. Но всъщност знам как да ценя онези, които са ми протегнали ръка.

— Обслужих вашата цел всъщност.

— Ако трябва да отговоря на това, господарю, бих попитал, аз обслужих ли вашата?

Графът спря и свирепо го изгледа, с професионално свиреп поглед. После омекна.

— Простете ми. Такъв е животът в двора — кара човек да не вижда нищо друго, освен двуличие и интерес.

— Простете и на мен, ако съм бил безочлив.

— Бяхте, но смятате, че имате причина. — Графът сложи ръка на рамото му. Дъхът му попадна върху лицето на Уил. — Значи, виждате защо никога не би се получило. Твърде голяма арогантност и от двете страни. — Изражението му се отпусна и той измести ръка, насочвайки Уил към прясно лакирана картина. — Елате да видите портрета за рождения ми ден. Какво мислите? Аз съм сравнително доволен, но майка ми шумно възрази и мислеше да намали парите на художника.

Беше красива картина на красив мъж, но някак си не й достигаше красота.

— Прекрасно изпълнена.

— Да ти правят портрет, е тягостно занимание в най-добрия случай. Вас рисували ли са ви?

Уил вдигна рамене.

— Не съм виждал причина.

— Още престорена скромност?

— Зависи от това, дали вярвате, че има такова нещо като истинска скромност.

Графът се разкикоти.

— Вие сте преситен като царедворец. Или пак се спотайвате?

След миг Уил каза:

— Мога да ви гарантирам това, господарю: ако сложите мой портрет на тази стена и поканите всички от двореца, от града и от страната да ви правят компания тук, нито един от тях няма да се спре, за да го погледне. — Той се поколеба. — Слава богу.

— Не можеш да го криеш повече, Мат. Говориш престорено и се получава едно ужасно цвърчене. Гласът ти загрубя, нали?

Матю се вторачи мрачно, с възмущение в Уил, без да го вижда.

— Значи това е. Но гледай сега, аз още мога да взимам роли, със сигурност. Хенри Брайт още играе жени, а гласът му отдавна се промени.

— Неговият глас е естествено висок като тон. И въпреки това според мен го напряга. Твоят е нисък и ще ръмжи, ще се дере, ще бъде абсурдно, ако се опиташ да го изтъниш. Защо се страхуваш? Ти си играч, изключителен актьор. Сега ще взимаш мъжки роли, това е. Знаеш, че имаш мен и аз ще те препоръчвам. Никога няма да останеш без работа.

— Предполагам. — Матю прехапа устна. Червенината нахлу, кръв върху сняг. — Женските роли те карат да се чувстваш изключителен. Дотук си. Не искам да излизам на сцената и… ами, стига, остави. Не искам да бъда себе си.

Уил го потупа по рамото.

— Това, ако можеш да го направиш, е единственото, което трябва да избягваш.

Изведнъж челото на Матю се проясни. Емоциите му бяха гъвкави като ставите. Тайната, ако можеше да я поддържаш, вероятно беше в това да се плъзгаш по езерото на живота: каквото и да чувстваш, няма да е задълго.

— Е, промененият глас определено значи, че вече съм мъж и мога да си позволявам мъжките волности — пиене, пушене, момичета, нали?

— И да си съсипеш здравето, да развалиш доброто си име — каза Уил и суровостта на подигравката му беше почти истинска.

— И нещата между нас ще се променят, сигурно — продължи Матю, като леко го дразнеше. — Вече няма да си строгият баща.

Уил смогна да се усмихне и поклати глава.

— Невъзможно е да изгубиш баща си.

Джонсън мести царицата си.

— Шах. Говорих прибързано — Очите му шарят наоколо по лицето на Уил, по черните и бели шарки на разпънатата дъска, по прислужника. Той е добър приятел и щедро сърце, но цялата работа с емоциите го изтощава. Освен това иска да спечели играта: тази и всяка друга. — Мисля, че посмях да ги изрека само заради любовта си към теб. Само на тези, които обичаме, се осмеляваме да причиним най-лошото. Не е ли така?

Уил гледа вторачено: черно, бяло, отпечатва се в очите му.

— Аз не разбирам любовта — казва той.

Изкачвайки стенещите стълби, подминавайки кривия прозорец, Уил видя краката си оплетени в треволяк от сенки и светлини. „Оплитането, каза си той, е нещо съвсем ясно и е изкушение от най-прост вид; следователно спри и повече не идвай.“

Не, не е, нещо друго е. То е пиеса, в която участвам, ненаписана, от най-добрите. И освен това, когато Уил се опита да отхвърли мрака, да мисли за доброто и да принадлежи на доброто, мъртвият Хамнет се раздвижи и извика в гроба си и Ан с цялата вкаменена сила на мъртвата любов се надигна и го смаза. Така че защо да спира? Какво запазвам, ако се отдръпна? Най-добрата, бъдещата част от мен се е спуснала в мрака. Пиесите, те не остават дълго: като човешкия живот са, разтягат отреденото ти време. И изпитвам страхове относно безсмъртието на душата — как така е дълговечна, след като мога да поправя своята толкова, колкото да закова пухкавата глава на глухарче?

— Днес ще говорим само на френски.

— Но моят френски е лош.

Тя не приемаше но. Убиваше го с поглед, с потръпване на раменете. Които, оголени, бяха гладки като карамелени ябълки. Той мълчаливо прие, защото винаги така правеше, защото странните й безшумни също карамелени движения, косата й и погледът го съблазняваха и Уил цяла вечер води кръвопролитна борба с трънливия език. Изабел тихо му се присмиваше, но всъщност правеше така през повечето време — не беше нещо ново и забележително. Някои думи, които тя използваше, според него бяха неприлични, а някои, сигурен беше, сама си измисляше.

Изведнъж, на английски, докато му наливаше вино, тя каза:

— Обичаш ли ме?

Кратък, стегнат размисъл като свиването на мускулите да прескочиш боклук на улицата.

— Не. По-скоро обратното, мразя те.

— Това е достатъчно. — Тя кимна със затворени очи, отпи. Изглеждаше отчаяна, жадна и съсухрена, сякаш спасена с голям риск. — Защо идваш тук, Уил? Заради надеждата ли? Надеждата, че най-после ще влезеш в леглото ми?

— Твоето легло — каза той искрено — в края на краищата, е просто още едно легло.

Изглежда, това доста й хареса. Но после вълкът в лицето й порасна.

— Фантазираш ли си за мен, когато не съм наблизо? Не го прави, Уил. Не смей да ме превръщаш в една от твоите фантазии.

Той се изправи лице в лице с вълка: все пак не можеше да го избегнеш.

— Защо, какво друго си ти, освен собствената си фантазия, Изабел? А мосю Берже, и него ли измисли? Миналата седмица ми каза, че е умрял преди десет години. Вчера се оказаха не толкова много. Така де, човек не забравя подобни неща.

Тя избухна в смях, сякаш разговорът беше приел весел, жизнерадостен обрат.

— Ама ти изобщо не разбираш. Точно такова нещо бих забравила. Мосю Берже? Че дори когато членът му беше в мен, аз забравях за него. Това беше единственият начин. Някога усещал ли си как мъж те притиска надолу, безразличен, както продавачът на риба прави със змиорката, за да й отсече главата?

Той остави виното си.

— Нямах предвид, че се съмнявам в теб, Изабел…

Тя го зашлеви по бузата, не много силно, достатъчно.

— Извинявай, Уил, но това беше предвидено да ти причини болка, следователно да те откаже да ме съжаляваш, което е непоносимо за мен. Сега това. — Тя хвана ръката му и я плъзна в корсажа си и той усети зърното й, твърдо и сухо, на дланта си. На лицето му се изписа болезнен копнеж, устата му се напълни с камъни. — А сега — тя му върна ръката — се разделяме.

— Завинаги? — каза, чувствайки надежда и ужас, пъклено смесени, емоция на базилиск.

— Какво? Никога завинаги. Сладък глупчо, не виждаш ли, че по този начин го осигурявам?

Отдалечаването от дома й на „Хей Пасидж“ към Сейнт Мартин льо гран беше заслепяващо познато — всяко паве и рамка на врата на слънце и в сянка (но винаги се случваше в сянка). Всяка стъпка на това отдалечаване беше унищожавана с терзание като блясъка на разложението, който Уил беше виждал по развалената мъртва риба върху кея на Тауър. И всичко, което виждаше, всяко отекване на стъпките му ехтеше с решително туптене в мозъка: повече не, повече не. Не се връщай повече.

Това, в края на краищата, беше толкова просто нещо, за да не го прави.

* * *

Уил жертва пешка.

— Знае ли се повсеместно, Бен?

— Кое? — Джонсън откъсва мислите си от шахматния проблем. — За теб и жената? Не. Повече се разнася като слух, отколкото да се знае. Всъщност аз уцелих на сляпо. Хайде де, за всеки човек от театъра се разправя по някоя любовна история. А дори и да няма такава, трябва съвсем малко остроумие, за да се измисли някаква, просто за да минава времето, нали разбираш…

— Ако вървиш заднешком все по-бързо, ще се катурнеш.

— Виж. Чувал съм, че имаш жена, скрита някъде. От какво те е страх? Че ще съобщят на съпругата ти на сто мили оттук? А дори в този невероятен случай тя какво си въобразява? Че живееш като отшелник в Лондон? Ами, ако жена ми не ме подозираше в безпътица, щеше да помисли, че нещо не е наред с мен.

Дали се страхува, че ще стигне до Ан? Вероятно. По-вярно е, че Ан го мисли за нечестен. Любовта им може и да беше изтляла, но в пепелта още имаше нещо ценно.

— Какво казах? Снощи, когато ти говори за моята… за тази метреса?

— Когато се карахме? Ами, каза, че не ти се налага да купуваш любов. И че разликата между нас е, че на теб дори не ти се налага да опитваш. — Със стиснати устни, Джонсън мести царицата си или по-точно я тласва в месестия си юмрук. — Шах. Хубавичка размяна на обиди.

— Да… Хайде да забравим.

— Ти обаче няма. Никога не забравяш нищо, нали? — Вече радостно усмихнат, Джонсън дрезгаво се киска. — Трябва да усвоиш това изкуство, Уил. Както ти казах и преди.

Играеха роли и сменяха самоличности — тук и двамата се движеха с лекота. Това беше мястото, на което сенките им се докосваха. Уил си спомни за доведения брат на Ан, който тъпчеше с мрачно забавление. Да погазят сянката ти. Играта не беше игра, Уил го знаеше — Изабел също. Общ възглед. И похотта, която той всъщност трудно признаваше, защото не мислеше, че Изабел е красива или привлекателна. Похотта повече приличаше на болка, на изгаряне или на замръзване, или на някаква непозната форма на крайност, зловещо първооткрита от него.

Уил се взира в черното, в бялото на шахматната дъска. Изискваща ход. Настояваща за избор. Как мрази избора и неговото бреме.

Докато играеше в „Глобус“ един следобед — наистина ли беше? Черният Бърбидж коленичеше опечалено, надзъртайки в отровения кладенец на невинността, а Уил наблюдаваше от своята роля на венециански благородник. Той много често играеше роли на високопоставени личности, херцози и крале, на знатни особи — огорчени, затворени в себе си и обезсилени: царе шахматни фигури. И тогава я видя. Не в галериите, нейното обичайно място, а в задната част на партера, където се струпваха проститутките, където можеха да се подпрат на масата от тела и да гледат представлението, докато получават изучаващи ръце, понякога езици. И точно това правеше Изабел. Опипваше я някакъв старец и Уил видя езика му да я перва като малко змийче по усмихнатите устни. Изабел търси Уил и го гледа. Който, след като сърцето му се намотава на макара, продължава да играе. Както и Изабел, предполага той.

Когато идва ред на жигата, тя вече не е долу при голите гърди. В галерията срещу него е, седнала, престорено скромна.

— Мислиш, че си видял това. Но дали? — посрещна го тя след представлението на гърба на гримьорната. На Уил му се прииска да я вдигне и да я захвърли. Искаше да види езика й. — Не знам защо се смея. Ти не предизвикваш смях у мен, Уил. Лицето ти е прекалено меланхолично и красиво, както и ръцете ти, и разстоянието между плешките ти, както си го представям. И че го докосвам, преди да заспя. Болна съм, лоша съм. Неприятен ден. Сега трябва да си тръгвам.

Обикновено той ходеше при нея: обръщаше й внимание, обслужваше я. Пристъпвайки по странна, полуверевна пътека като офицера, който се отклоняваше по шахматната дъска. Но понякога я заварваше да го чака пред къщата на „Силвър стрийт“, вероятно измръзнала и мокра: като любовница. И му казваше как си мислила за него цял ден и се разплакваше. Веднъж протегна ръце там, на улицата и Уил поиска да ги отблъсне, но ги улови и целуна туптящите й китки.

— Край, край — изстена той.

— Много жалко за нас — каза тя. — Знаеш, че не е само защото имаш жена.

И Изабел проблесна към него иззад мрачно познание, негово затъмнение. И познанието го притисна, задушавайки го, когато сам изгаси светлината, и тогава изгаси светлината.

И тогава на „Силвър стрийт“ дойде да го види един млад мъж. Госпожа Маунтджой, вместо да изпрати слугата, сама се качи до неговите стаи и каза с типичното за нея кимване на хубавата си глава:

— Не бих ви безпокоила, господин Шекспир. Не познавам младежа. Но той не иска и да чуе. Все повтаря и повтаря, че ще искате да го видите.

Мат, помисли си той, а сърцето му подскочи — не знаеше защо, приятна изненада може би, защото Мат никога не идваше тук. Винаги Уил беше този, който го издирваше, естествено, разбира се. (И понякога Мат не можеше да прикрие леката озъбена усмивка на раздразнение, когато виждаше Уил отново, но това също беше естествено, in loco parentis[7].) Така че пуснете младежа да се качи.

И когато мургавият юноша, възнисък, облечен в черно, нахлу в стаята му, Уил изживя миг на особен страх. Не го познаваше — или го познаваше? По някаква причина си спомни последния път, в който беше видял Марлоу на улицата, с физиономия на хиена, самовлюбен; а после — Марлоу мъртъв в претъпкана стая, в претъпканата стая на въображението на Уил, където беше видял камата да се забива хиляди пъти.

Младежът му обърна тесния си гръб, сгрявайки малките си ръце на огъня.

— Какво искате?

— О, сър, любезни господин Шекспир… — пресипнал, почти хлипащ — дошъл съм да ви моля, няма ли да ме направите едно от вашите момчета момичета? Само за това съм живял… Имам талант, сър, имам необикновен талант, а това се иска, нали?

Младежът се обърна. Уил се втренчи в очите на Изабел. Все едно беше докоснал пролетни листа и беше открил, че са боядисани в зелено и забодени на дървото.

Тя беше тази, която отвърна поглед първа, нейният победоносен смях го обезсърчи.

— Реших, че ще е хубава шега. Освен това мислех, че по този начин — а как иначе? — може да изтръгна от теб любов.

— Един Господ знае какво имаш предвид под любов — каза той и останал без дъх, отиде да отвори прозореца.

Изведнъж почувства, че се задушава. Никога преди не се беше качвала в стаите му.

— Съмнявам се, че Господ знае, и това е една от причините да се разделя с него. А ти? Ти знаеш ли всичко за любовта? — Тя седна пред огнището, като кръстоса и обгърна краката си. — Едно ли е правилото за всички? Чудя се. Когато видиш тревата, наричаш я зелена на цвят и така правят всички, научили са го като малки, виж, миличко, виж зелената трева. Но може би онова, което ти виждаш и наричаш зелено, аз виждам като синьо или розово. Или черно, черно. Кой може да каже? Единственото място, на което не можем да отидем, е умът на друг простосмъртен. Самотното светилище. Продължавам да бърборя и не виждаш ли, че ме е страх? Не се справям добре на непознати места. А това е непознато за мен. — Тя се огледа, потръпвайки. — Дори чуждо.

Уил й даде чаша вино, неразредено с вода. Изабел носеше на алкохол повече, отколкото всеки друг от познатите му пияници. Той отново се сети за Марлоу. И осъзна нещо за него: всъщност не е можел да носи на пиене. Колко млади бяхме.

— От мен става добро момче, нали? Вероятно добро не е думата. Хвърлям я на теб, да видим какво можеш да направиш с нея. О, човек, направен от думи.

Сякаш каза „човек като сламено чучело“. Всъщност не имитираше добре момче, но имаше нещо приятно освежаващо в несръчността, която бричовете и жакетът й придаваха. Тя сама изработваше роклите си, красиво, и Уил винаги се дразнеше от елегантната им деликатност, от това, че бяха по-различни. Вероятно му се искаше да ги разкъса. Но Изабел приличаше и на нещо друго, освен на жена, дори когато махна нахлупената шапка и освободи къдравата си коса. Може би Уил успя за миг да зърне онази истинска същност, която все се мъчеше да улови.

— Е, най-после видях квартирата ти. — Появи се нейният презрително развеселен поглед. — Но къде си ти в нея? Това може да е всяка стая на света.

Истина беше вероятно — в сравнение с нейния дом и лудата птичка в кафеза, виржинала, който издаваше меки, мелодични скрибуцания дори когато не го докосваха, изхлузените обувки с дървени подметки, така че да си я представиш с тях, те изпълваха образа й. Но някак си на него не му харесваше да оставя следи.

— Мъжка квартира може би. За мен е достатъчна. Съжалявам, че не мога да ти предложа по-хубав стол.

— Карам те да се оправдаваш, Уил. Подтиквам те да мислиш само колко си безполезен.

— Не, за това не сте нужна вие, госпожо.

— Хубаво вино, от добрите рейнски. Забогатяваш, мисля. — Тя протегна чашата към него, накара го да се приближи, за да я вземе. Дъхът й беше сгорещен от виното. — Уил, не сме ли насекоми? Ето затова те обичам, разбираш ли? Защото подозирам, че знаеш, че не сме нищо повече от това и въпреки всичко продължаваш с опитите да изкачиш гигантското камъче.

— Ти не ме обичаш.

Изабел сви рамене.

— И все пак нещо стои или протича между нас, иначе защо бих дошла тук? Имаш гузен поглед, Уил Шекспир, но не мога да си представя какво си сгрешил. Изобщо.

— Някога един друг мъж ми каза същото.

— Друг мъж?

Той си позволи усмивката.

— Кит Марлоу. Не е като да не приличаше на теб.

Изабел стана и наведе поглед към краката си, чорапите разкриваха формата на прасеца.

— Колко е странно усещането така. Вие, мъжете, ходите по света много по-необлечени от жените. Без прикритие. Е, криете се, наистина, но в чудните горички там горе. — Тя вдигна ръка да докосне челото му. Пръстите й проследиха мигренната бразда, която не изчезваше, вече не; после рязко се обърна към писалището му. — Над какво работиш?

Той отскубна листовете.

— Защо не ми даваш да видя? Ще се произнася пред стотици хора, в края на краищата — пред много хора като мен.

— Тогава ще е друго. — Уил сложи листовете в сандъка си. — Черна пиеса е. Само това ще кажа.

— Най-добрата разновидност. Мислиш ли, че бих могла да мина за брат си?

— Вероятно бих могъл да си представя, че брат ти изглежда така. — Втораченият й поглед го изненада. — Това лошо ли е?

Тя едва поклати глава.

— Това там още вино ли е? Дай ми, моля те. Напоследък сънувам. А аз не допускам сънища, сър. Издала съм заповед срещу тях, много отдавна, щом открих, че много повече ме уморяват, отколкото ми носят спокойствие. Затова ги спрях. Всеки го може с достатъчно воля. А сега ето че пак се връщат, не ми се подчиняват и за това обвинявам теб. Защото ти ме караш да мисля и да чувствам. Защото ми пречиш да съм сама на тоя свят, както искам.

Тя изгълта две чаши вино.

— Сама? — каза Уил. — Не. Трябва да има някой, някъде. На дадено място, в миналото, във въображението. Всички те са едно. Това е единственото, в което вярвам. Изживяваме пътя си според звезда. Но без да знаем кога сме видели звездата или дали ще я познаем, когато пак я видим.

— Могат ли звездите да са черни? — Тя почука по гърдите си като някой, който прослушва болно място. — Чувал си, знам, за клането[8] във Франция. В деня на Свети Вартоломей, през седемдесет и втора година.

— Марлоу написа пиеса[9] за него.

— Не става дума за пиеса. Не е представление. Аз бях там. Бях момиче. На седем години. Сега знаеш моята възраст. — Тя се свлече на колене пред камината. Очите й изглеждаха сляпо натежали като детски очи пред прага на съня. — Нека повторя, бях момиче. Семейството ми беше от Бордо. Не от Париж. Вероятно тук, с вашите пиеси, мислите за събитието, за клането, че е било само в Париж. Е, и ние мислехме така отначало. Париж беше мястото, на което ставаха борбите и неприятностите и благородниците стигаха до сбивания заради вярата, която беше наша, превръщайки я във връщане на власт, но ние — ние бяхме незначителни, обикновено протестантско семейство, дребни хора, кълвящи зрънцата си в тихия селски двор. — Тя се раздвижи. — Кажи ми, какво знаеш за това? Не бих те отегчавала.

— Католиците във Франция са се обърнали срещу протестантите и започнали да ги избиват. С хиляди. Така съм чувал като момче. Имаше проповеди за това. Помня как господин Фийлд, бащата на Ричард, каза, че това доказва, че папата е антихрист.

— Не видях папата там. Видях хора, а той също е човек, нали? Всички имаме тази съмнителна репутация на човешката природа. Започна се в Париж. Чухме за целия огромен раздор в небесата по протестантския въпрос. Никога не съм разглеждала себе си като въпрос. Нито баща ми, нито майка ми, нито брат ми. Хугеноти, да, това беше дума, но никога не бях я смятала за лоша дума. Не ходехме в същата църква, не отслужвахме меса. Неща, които не вършехме — заедно с всички други обикновени неща, които вършехме като да ядем, да пием и да пращаме прането надолу по потока. Бяхме различен вид цвете в ливадата, така мислех. Някои бяха червени, други — сини. Разтварят се, клюмват в своя час под слънцето. Разбира се, чухме — нали бяхме хугеноти — за изгарянията, за онова, което папистите искаха да ни причинят. А начело стояла кралицата майка, казваха, оная вещица Медичи[10], която искала пламъци, искала край. Но все пак трябваше да прибираме реколтата, да се погрижим за виното, за чумата по овцете и за още толкова други неща на тоя свят, че да отслужваме меса, беше само една от многото подробности. Изгубени в многообразието. И това не се променяше, защото мосю Франсоа, който беше католик, дължеше пари на мосю Турей касапина, който беше протестант, а мосю Карет, тъкачът протестант, изпълняваше поръчки за мосю Пейрен — търговец католик. Всичко беше така оплетено, как можеше човек да го разплете? „Да сме така обвързани, е хубаво“, мислех си аз. Май не бях много умно момиче. Обичах лакомствата, обичах да преобличам куклата си и да слушам приказките на баба. Животът ми харесваше, мислех, че е хубаво място.

— Но имаше много хора, които казваха, че хугенотите имат прекалено много богатства, прекалено голяма власт, а са толкова малко. Семейството ми беше от Бордо, но се бяхме преместили в едно село извън града, защото баща ми беше забогатял като търговец на платове и купи една стара селска къща, малко земя и няколко крушови дървета и беше чудесно. Високите стени. Светлината потъваше зад тях и правеше светлинен сок, така си представях, който имаше вкус на блестящи круши. Сгреших. Винаги бях мислила, че баща ми ме обича. Той не беше човек, който ще дърдори за чувствата си. Представях си облаци около него като планински връх. Но мил и обичащ дъщеря си, вярвах аз, макар че естествено синът му беше по-важен — кога не е било така? Той беше наследникът. В него лежеше свито на кълбо бъдещето. Толкова е важен за мъжете, знам, плодът на техните слабини, потомството. — Тя вдигна глава и погледна към него или може би през него, вероятно и двете. — Та ние бяхме извън града, отделени и притихнали, когато дойде новината за убийствата. Убийства в Париж, ами, там винаги имаше безредици; в провинцията беше по-различно. Но не, разпространяваха се. Не беше слух. Баща ми имаше приятели навсякъде, образовани, можеха да пишат, скоро новината обикаляше като отрова в кръвта. Французите паписти се надигаха в Париж, в Руан, в Орлеан и убиваха протестантите и никой не ги възпираше. Направлявали ги отвисоко, така се говореше. Дали? — Тя сви рамене. — Ами, понякога и войници извършваха убийствата. А свещениците изнасяха проповеди, призовавайки добрите католици да свършат Божието дело. Но единственото необходимо да се направи, разбираш ли, беше да позволят да се направи. — Тя стана и мина покрай него с дъх на вино, боязлива, към прозореца, гледащ над „Силвър стрийт“. — Можеше да се случи ей там. Горе-долу като онзи път, когато ти ме спаси от чираците. Но властите, вместо да спрат безумието, се усмихват, вдигат рамене и казват: „Правете, каквото искате, добри хора, правете, каквото искате“. — Прозорецът сплеска гласа й и го потуши. — Вероятно си чувал разказите за Сена, задръстена от мъртви тела, и така нататък. Мисля, че е било истина. Мисля, че е имало камари от трупове из цяла Франция в онези дни, докато лудостта или позволението да се разделиш със здравия разум са се разпространявали. Чувам, че много често са осакатявали труповете — макар да не виждам какъв е бил смисълът. Смъртта е най-голямото осакатяване.

Уил искаше вино, но ръката му беше твърде несигурна, за да налее от каната.

— Ние, или моите родители, не мислехме, че ще се случи и в Бордо. Там познавахме твърде много хора, мястото беше прекалено благоразумно. Вероятно само това е необходимо, вярата, че няма да се случи в това малко кътче от света, защото ние сме по-различни. Кой от нас истински вярва, че ще умре? А брат ми Робер беше в Бордо. Живееше в дома на майчиния ни братовчед — тъкач на коприна, учеше занаята. Беше единайсетгодишен, много умен, много сръчен. Щеше да стане велик наследник на баща ми. Имаше най-дългите пръсти, които някога съм виждала — можеше да разплете и най-обърканото кълбо, да развърже всеки възел. Отнасяше се мило с мен, когато бяхме заедно. Мисля, че е смятал за симпатично и забавно да има малка сестричка, той, който толкова отрано принадлежеше към мъжкия свят. Обичах го с цялото си сърце. Бях малко момиченце, естествено, че обичах. Първо познахме по дима. Дим над града. Горяха къщи — вероятно, по мириса, хора. Всичко стана толкова внезапно. И баща ми оседла коня си. Отиваше да види… отиваше да види дали всичко е наред със семейство Клере, при които Робер живееше — просто ей така, можеш ли да повярваш? — и да го доведе у дома, ако не е. По същия начин здраво прегръщаше невинността, но предполагам, че невинността никога не се отнема постепенно. Винаги се отсича, с кръв. И тогава на бегом до къщата ни дойде един слуга. Прислужникът на семейство Клере. Отначало не можахме да го познаем. Лицето му цялото беше подпухнало от плач. Приличаше на огромно бебе. По него се стичаха и нечистотии, струйки мръсотия. Беше се крил в помийната яма. Да, в нея. Защото било по-добре, отколкото да го намерят, той също беше протестант. Искаш ли тази част? Но няма значение, трябва да я чуеш. Случи се много отдавна. И всички, които имат отношение към нея, са мъртви, освен мен вероятно.

— В Бордо убиваха. Свещеник го е отключил, изглежда. Не знам. Представям си го повече като при птиците, когато отлитат на юг, събират се заедно, знаят какво да правят. Образуват ята. Извлекли семейство Клере от къщата им и ги убили на площада. Тълпа. Тълпа от техни съседи, тоест. Убили ги под палещото слънце, беше горещ, сух август, разпорили ги с шпаги и ками. Не мисля, че е отнело дълго време. И да, съсекли и брат ми. Единайсетгодишен. Не беше най-малкият, който умря, не, там имаше и кърмачета, а тях сигурно е много лесно да убиеш — като червеи или охлюви. Не мислиш ли?

— Недей.

Зъбите й проблеснаха: очите й също.

— Въпрос за някой друг път може би. Но за брат ми, силно момче, сигурно е отнело повече време. Слугата чул, че Робер се опитва да предпази мадам Клере, преди да го съсекат, но кой знае? Той тогава се е криел. Може би Робер не е бил смел, може да е скимтял, да е плачел, докато са го убивали там, под слънцето. Сигурно е имало ужасно много кръв по паветата. Е, казват, че реките потекли червени, знаеш ли, но пак, човек не може да е сигурен. Не си посягал да ме докоснеш, Уил, и се радвам, че е така, защото е прекалено евтино. Евтино почти колкото живота. Видях баща ми да плаче, известно време. После престана. Скръбта на майка ми беше по-продължителна, по-шумна. Сигурно можеше изцяло да й се отдаде. Баща ми трябваше да е разумен. А аз… аз също плаках и исках малко повече внимание, отколкото получавах за плача си, за скръбта си. Защото знаех точно за какво плача, знаех, че са убили брат ми. Децата знаят много. Помня едно момиче, след идването ни в Лондон отначало деляхме много тясна квартира — разболя се от чума и все повтаряше: „Ще умра“, и тъжно клатеше глава, а майка й отвръщаше: „Не, не, няма“. Беше около осемгодишна. Умря. Ами, трябваше да бягаме, разбира се. Скоро щяха да дойдат за нас. Трябваше да измислим как да продължим да живеем, докато трупът на Робер беше върху купчината в града надолу по тамошната долина. Някой се качил върху камарата и пял хвалебствия към Бог, чух, но и това може да не е истина. Мъртвите обаче, те са истински, единствената реалност. Преди Робер понякога ме прегръщаше, промъквайки се зад гърба ми, слагаше ръце на очите ми и казваше: „Кой е?“. А аз отговарях врели-некипели: Роделин дьо Пикмосю. Както казах, на него му харесваше, че има сестра. А на баща ми — да има мен — не чак толкова много. Въпреки това си мислех… мислех, че имам своето късче обич. И така, с моята още виеща като котка на покрива майка ние събрахме, каквото можахме. Знаехме къде да отидем. В къщата на стария Ла Фарж. Той беше дебел, богат, стар търговец, който живееше на крайбрежието в къща с огромни порти и имаше лодка в едно заливче. Контрабанда, казваха, но Ла Фарж винаги беше вярвал, че този ден ще дойде и че ще се наложи протестантите да побегнат от Франция. Бъди готов, винаги казваше той. Така че се качихме на каруцата. Имаше риск да са спипали вече стареца или да ни спрат на пътя, е, или това, или да ги чакаме да дойдат. Слугата караше. Ние легнахме под торбите. Слугата остави мръсотията по лицето си, за да прилича по-малко на себе си: виждаш ли как животът се обръща на пиеса в края на краищата. Спомням си, през тъгата и страха се почувствах мъничко развълнувана, задето подскачаме по стръмния път, скрити под торби, и ми се прииска Робер да е тук, за да споделим преживяването, и това отново ме натъжи. Майка ми не преставаше да се вайка. Обвих ръце около нея, но все едно прегръщах камък или… нещо мъртво, бих казала. Баща ми беше притихнал. Толкова притихнал. Сега си давам сметка, че всички ние по онова време сме били, общо взето, обезумели от онова, което се беше случило. Нали? Така че вероятно ще бъде невъзможно да се изрази. Сигурно, когато старият Ла Фарж ни е видял, лицето му… ами, изглеждаше леко уплашен. От онова, което е видял. Но после всичко стана много бързо, спешно, действено. Той подготви лодката, но трябваше да се изчака благоприятен прилив и така, къде трябваше да чакаме? Той каза, че ще сме в безопасност в къщата му, но майка ми така виеше, че никъде не бяхме в безопасност. „Във Франция — вече не — каза старият Ла Фарж. — Предвидих, че така ще стане. Няма да сме единствените, които бягат.“ Имаше приятели, които вече се бяха прехвърлили в Англия. Където протестантите бяха свободни. „Моментът настъпи“, каза той. А баща ми още нищо не продумваше. Приличаше на човек от тебешир, сякаш прах щеше да се посипе от кожата му. Мисля, че тогава за първи път чух за Англия, макар че хората от нашата вяра все говореха за нея в онези дни, когато имаше размирици. Може би думата дотогава никога не беше изпъквала, до онази нощ. Натовариха вещите на магарета, слязохме до заливчето и зачакахме там, в тъмното. Казвам нашата вяра. Имам предвид нещо, в което самата аз никога не съм вярвала, доколкото си спомням. Изглежда, винаги е било празно. Може би някога това е било изпълнено. Тук. — Ръката й надвисна над гърдите и корема. — И тогава, когато просветля и приливът стана подходящ, баща ми проговори. Изправи се с лице към бреговата ивица, където още се виждаше изтъняващият дим. Разтоварваха магаретата, хвърляха вещите в една малка гребна лодка, платното на търговското корабче плющеше, а ние се подготвяхме да отплаваме и да избягаме от Франция. От нашия свят. Той се беше разпаднал толкова бързо. Баща ми прехвърли една торба. Тогава видя мен. Вдигна ме, задържа ме към пясъчната ивица, откъдето се мержелееше димът, и каза: „Защо не можа да вземеш нея? Нея вместо него. А не момчето ми, не моя син. По-добре да бях се лишил от нея“. Пръстите му стискаха здраво и силно, докато ме държеше. Майка ми не каза нищо. Тя още ридаеше. Вероятно е била съгласна, не знам. След това той ме сложи да стъпя доста меко на пясъка. А после отплавахме и имахме късмет — избавихме се, и други дойдоха след нас, както знаеш, пристигаха в Англия и се заселваха. Посрещаха ги радушно, освен ако не ги мразеха. Каква поучителна история. Първо се установихме в Кентърбъри. Там за първи път си дадох сметка какво ми е показал животът.

Кентърбъри: Марлоу пак се мярна на Уил. Представи си как Кит чува тази история: свирепата му усмивка. Помагаше му да държи разказа на разстояние, да заглуши писъците на момчето, извлечено и съсечено. Дали е приличало на Изабел? Не, във въображението на Уил — не. Чувстваше го по-познато. Усети сълзи някъде в гърлото си или по-надълбоко. От тях нямаше голяма полза вече — както и от думите. Но той се помъчи да намери някакви.

— Добре правиш, че говориш за лудостта, Изабел. Лудостта е била натрапена от онези, които са извършили убийствата. Не само мъртвите са били жертви. Живите умове също. Баща ти…

— О, за бога, мислиш ли, че не съм ходила във всички посоки, по всяка пътечка? Той го каза, Уил. Говореше сериозно. И ако ни бяха хванали, вярвам, че би викнал: „Вземете нея, оставете ми него“. И странно, но искам така да беше станало. Никога повече не говорихме за това. И още щом пристигнахме в Лондон и баща ми почна да печели, си потърсих съпруг. За да мога да се махна. Бях на шестнайсет, мосю Берже — на четирийсет. Това нямаше никакво значение. Така или иначе, какво беше моето тяло? Какво е всяко тяло, освен парче плът, което вероятно ще бъде желано за известно време, през младостта или малко по-късно, от време на време — но преди всичко е труп, очакващ да бъде довършен, като онези купчини по площадите и реките през Вартоломеевата нощ. Когато баща ми умря, не отидох на погребението му. Той беше просто още едно тяло. Сега тя плачеше. Сълзите капеха, гъсти и бавни, процеждаха се като кръв. — И все пак ти искаш моето, знам, че е така — и можеше да имаш тялото ми, Уил, ако не беше толкова лаком за ума ми, защото ти него искаше, нали? Да ме опознаеш, да опознаеш мен. Това е истинското притежание. Колко жалко: просто като тела ние бихме могли да се спогаждаме много добре, аз и ти. — Тя дойде до масата и изгълта останалото рейнско. — Хубаво вино. Но всяко вино е хубаво. Не се доближавай до мен сега. — Бърза като сянка, тя се озова до вратата. — Видя твърде много. Довиждане.

— Шах — казва Джонсън. — Знаеш, че не можеш да победиш с това, което ти е останало на дъската. Нищо ли не си написал за новия крал? Ода, стихове, нещичко? А трябва, всички го направиха. Дори и селяндурът Декър.

Уил оглежда квадратите за изход.

— А ти?

— Може ли да се съмняваш? Негово Величество трябва да има най-доброто заедно с отпадъците.

Уил се опитва да си представи новия крал Джеймс[11], който отделно от своята кралица бавно слиза от Шотландия, за да се качи на новия си трон. Няма и следа от очакваните с опасение безредици — преходът е гладък. Слава богу. Без трупове на купчини, без задръстени реки.

— Не. Нищо не съм написал. Някак си не мога — той не ми изглежда реален, не както покойната кралица. — Засега виждам крал с кръгло тяло и без крака, който си проправя път през белите неокървавени площади на градовете, през квадратните ниви. — Естествено, надяваме се на благоразположение към хората на камерхера. Чували сме от лорд Хънсдън, че кралят има голяма слабост към театъра.

— Тук печелиш, човече. Вашата трупа е най-добрата. Нека той го научи. Изваждай преданите стихове, докато можеш. Това не е политика. А правилната роля на поета да почете своя суверен. Наши са обществените гласове и тромпетите на държавата — на нас, слугите на националната муза. Имам поръчка в зародиш за забавление на кралицата, когато пристигне в Алторп. Сър Джон Спенсър настойчиво ме помоли. Маска, в общи линии. Омайваща мисъл: във въображението си виждам най-симпатичното забавление, целомъдрено, класическо, непонятно за бруталните правостоящи в партера…

— Бях прав. Католицизмът не ти е навредил.

— Никога нищо не ми наврежда. Иначе как ще живея?

— По другия начин. Където всичко вреди.

— Сега ти гледаш в черно и бяло — одобрително казва Джонсън. — Мат. Пак сме си приятели, нали? Извън това тогава те питам: какво ще правиш с жената?

— Да правя?

— Да, да правиш. Защото, като те познавам, след като видях лицето ти снощи, днес ще трябва да направиш нещо. Не можеш просто да продължиш.

Уил перва царя си и го събаря. Фигурата се търкулва за кратко и застива неподвижна.

[1] „A Game at Chess“ — сатирична комедия от Томас Мидълтън, играна от трупата на Негово Величество в „Глобус“ през 1624 г. — Б.пр. ↑

[2] Тоест „Отело“. — Б.пр. ↑

[3] Шекспир, Уилям. „Отело“, 1.3. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[4] Луций Елий Сеян (ок. 20 г. пр.Хр.-31 г. сл.Хр.) — римски военен командир и консул. — Б.пр. ↑

[5] Основният, но непълен източник за живота на Сеян са „Аналите“ на римския историк и политик Публий Корнелий Тацит. — Б.пр. ↑

[6] През 31 г., докато Сеян е консул, след обвинение в заговор срещу Тиберий е заловен и убит, а името му е осъдено на забвение. — Б.пр. ↑

[7] В качеството на родител (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Вартоломеевата нощ (24 август 1572 г.) — масово избиване на хугеноти (протестанти) във Франция, преследвани от католиците най-вече през XV и XVI век. — Б.пр. ↑

[9] „Клането в Париж“ (1593 г.). — Б.пр. ↑

[10] Катерина Медичи, която има огромно влияние върху сина си крал Шарл IX. — Б.пр. ↑

[11] Крал Джеймс I на Англия и Ирландия (Джеймс VI на Шотландия). — Б.пр. ↑

14
Трагедията на отмъстителя[1] (1603 г.)

— Той не е Алейн — изсумтя Хенслоу.

Гледаха как Матю набързо прочита една второстепенна роля в комедия за трупата на адмирала. Мат, видя Уил, се опитваше да жестикулира по-свободно. Едно от първите неща, на които трябваше да се научи, играейки женски образи, беше сдържаността. А сега, надявайки се да получи работа като мъж, трябваше да се отучи от нея.

— Е, има само един Алейн — каза Уил. Нямаше предвид да го ласкае, въпреки че Хенслоу точно така го прие. Той, общо взето, възприемаше своя зет като нещо, подобно на Иисус, спрямо собственото си божество. — Но Матю има дух, съобразителност, смелост…

— И още няма кой знае какъв глас. Кога се промени? Момчето е хубаво обаче. О, ще го вземат временно засега. Твоята дума би била достатъчна.

Хенслоу подсмръкна, нехаресвайки признанието.

— Как върви тук? — Стояха в задната част на партера на „Фортуната“ — най-новият от театрите, последното рисковано начинание на Хенслоу. — Не мислиш ли, че в Лондон вече има прекалено много театри?

— Звучиш като чийпсайдски пуритан.

— Не, като делови човек.

— Какво… да не би „Глобус“ да страда от липса на интерес? — попита Хенслоу, внезапно огладнял.

— Не. И в трупата на камерхера се надяват да станат хората на Негово Величество. Съжалявам.

Хенслоу вдигна рамене.

— Не, вярвай ми, още не й се вижда краят на театралната треска. Ами че ние можем да напълним това място чак до покривните греди, дори и да роси леден дъжд и да се играе най-обикновена безлична комедия.

— Като стана дума — каза Уил — кой написа тази?

— Да видим, поне половината е на Декър, останалото — от един рязък, кисел млад човек на име Мидълтън. Познаваш ли го? Би трябвало. Казва, че иска да надмине господин Шекспир.

— Браво на него! — Уил гледаше как Матю неумело изиграва падане, още една последица от женските роли. — Знаеш, че това няма да продължи вечно. Ще се уморим или на публиката ще й омръзне, нещо такова. Е? Защо иначе двамата с Алейн ще държите толкова на своите арени за бой с мечки?

Хенслоу се усмихна не много сполучливо. Изглеждаше така, сякаш е забелязал монета на земята и се мъчи да не я вдигне.

— Да, по-благонадеждни са от златото, приятелю. Кога пролятата кръв е излизала от мода?

Слънцето ослепително блестяло на площад, на бял площад; и едно момче било изведено, съсечено, пожертвано и изтеклата локва кръв изглеждала черна на ярката светлина.

— Никога. — Актьорът с Матю беше сложил ръка на рамото му и кимаше: приемат го. Матю се обърна да се усмихне за миг на Уил през сцената, през поток от години. — Утре си заминавам за вкъщи. Отивам само за кратко. Трябва да съм тук за предстоящата коронация. — Единствената причина? Не, летя натам, вероятно за да се върна незабавно. Птичка, пусната от клетката. — Ще наглеждаш ли Матю, когато можеш?

— Трябва му наглеждане, а?

Уил поклати глава.

— Добро момче е, чудесно момче. Но от всичко се вълнува. Трябва да види дъното на халбата, преди да повярва, че е празна.

— Ще го наглеждам — каза Хенслоу.

Не мило. Защо трябваше да е мил? Това бяха неговите вложения, неговите кораби и лозя.

Когато Уил си тръгваше, свари прислужника на Хенслоу с размерите и конструкцията на бик, опрял лакът в касата на вратата, да отказва на някакъв човек да влезе до гримьорната.

— Не, сър — ръмжеше прислужникът опечалено — не, сър, не мисля.

— Но вижте, идвам да му кажа, че мога да му платя. Не да му платя сега, но скоро, много скоро…

Леко френетичен глас. Бикоподобният хвърли поглед към Уил и се отмести, колкото да го пропусне.

— Прощавайте, сър.

Уил се провря и се озова гърди в гърди, очи в очи с Джак Тауни.

Джак — не може да бъде — изглеждаше някак остарял. Но и той трябваше — също като Уил — да наближава четирийсетте. Вялостта беше изчезнала, издължените кости пак бяха изпъкнали (глад?) и красотата му също се беше върнала. Ах, да. Трябва да е бъхтил до колата на трупата дълъг сезон, за да е загорял от слънцето толкова хубаво. Издадени скули и вежди.

— Джак!

Като да завиеш зад ъгъла и да се натъкнеш на старото си аз, на най-недостижимото от всички изгубени неща. Марлоу проговори, пак се ухили старият призрак.

— Уил! — Джак Тауни го погледна така, сякаш му беше задал безрадостен, гибелен въпрос: сякаш се срещаха в потресаваща пустош. — Преуспяваш. Радвам се за това. Винаги ще се радвам.

Уил бутна с лакът прислужника. Все едно смушка стена.

— Пусни този човек да мине. Господин Хенслоу ще го приеме. Да, да, аз ще отговарям за това.

Тауни се провря. Ризата му беше протрита около шията: можеше да се види изчистената права линия на ключицата му. Очите му като обезумели напразно се мъчеха да прободат лицето на Уил.

— Ето. — Уил притисна кесията си в дланта на Тауни. Той изглеждаше мърляв. Миришеше на прокиснало. — И, Джак, ако… ако имаш нужда…

Тауни го спря с докосване, извърна поглед.

— Благодаря, сърце мое. Но не влошавай нещата, става ли?

Джак влезе вътре с наведена глава. Засрамен. Уил вече беше твърде високопоставен за него. Времето все не беше подходящо.

Ако зарежехме времето, можехме да отворим небесата.

Ан узна: дотолкова, доколкото изобщо някога беше знаела нещо.

Разбира се, това само по себе си го правеше непълно. Не я биваше особено в познанието. Единственото, върху което трябваше да работи, бяха нейното чувство, нейното усещане — нейната убеденост.

И Ан не можеше да я понася. Защото я постави в света на Джудит Садлър с нейната блещукаща меланхолична мъдрост (не че каза нещо на Джудит — мили боже, не). Знаеше се какво ще отсъдят в този свят. С язвително примирение. Да, една жена винаги може да познае. Със свити устни пред камината, намръщени от печалната стара история за мъжете и измяната.

— Мигрената те спохожда много често — Ан докосна челото му.

Той леко се отдръпна.

— Не. Горе-долу както обикновено.

Миришеше по-различно или по-точно нямаше аромат, сякаш се беше изтъркал с четка.

О, би могла да познаеш. А някога си мислеше, че най-вероятно това няма да я трогне. Или пък я беше грижа по-малко, беше я грижа без тази болка и предизвикателство. Защото нещо се беше пробудило у Ан. Усещане за себе си донякъде. „Положително знаеш — беше казал Бартоломю — че когато той е надалеч, ти си глава на семейство Шекспир?“ Глупости. Но пък и не можеше да се отрече. Някога ти направи онзи ужасяващ скок извън себе си към мястото, в което стояха другите и те гледаха. Господарката на Новото място. По свой си начин — жена с житейски опит.

Попитай се: „Достойна ли съм за любовта на Уил Шекспир? Наистина вярвам, че съм достойна, и затова трябва да попитам дали той заслужава моята“. Да, нещо се беше пробудило: дори то да беше само подозрение, че той през цялото време е следвал пътя на другостта. Знам, че винаги е гонил тази пътека, пълзящите думи, изкуството на мечтаенето, храсталаците на мисълта, където понякога трудно успявам да го видя. Но ако я е последвал и в замяна там, сред шаренията, е намерил някоя друга, която да обича? Защото ако е така, аз не мога да понеса това положение. Не съм се примирила. Кой би могъл да живее с примирение дори на сто години?

Глава на семейството — как така, та тя беше жена, а имаше мъже? Но Ан не се чувстваше възпрепятствана от това, че е жена, докато дори жизнената Джоан изглеждаше такава сега, след като се омъжи. И дори след като Уилям Харт още зяпаше като умопобъркан и вършеше всичко, което тя му кажеше, бързо. Въпреки това Джоан изглеждаше някак по-малко себе си, някак по-обобщена жена. Ан не се чувстваше така: чувстваше се независимо същество, със свои граници и закони. Беше четирийсет и седем годишна. Какво означава това? Как изглеждаш, как се чувстваш? Някои хора не знаеха колко са възрастни: дори Уил не беше сигурен за своя рожден ден.

Представете си, както правеше Ан, когато предизвикваше огледалото, че остарявате в задоволство. В топлата страна на примирението, ако щете: грееща, закръглена и мека като масло. Тя знаеше, че така би могла да продължи — беше във външния й вид, още хубава, с гладка кожа, свежа като роса в отражението на огледалото — освен ако не пропаднеш в очите й. Но беше избор, възможно бъдеще да е тази жена, майка на своите стройни като фиданки дъщери, леля и сродница на всички, а що се отнася до съпруга й… Е, закръглената матрона би се подсмихнала хладно: „А, той ли, осигурява ни добре. Накрая ще се оттегли в провинцията и тогава ще имаме предостатъчно време един за друг, кой знае“.

А мъжете в семейството? Гилбърт се беше върнал да живее в Стратфорд — галантерист, търговец, казваха, на други неща. Труден, потаен човек, който обичаше да изненадва хората неподготвени. „Така го сгащих — казваше той за добра сделка — хванах го като риба с голи ръце.“ Ан подозираше, че е прекалено нещастен за човек с толкова тесногръди разбирания. Ричард беше заел мястото на баща си в работилницата, но нямаше и капка от бащината си самоувереност. А пък и свекърва й, която беше приела старостта присърце, като отдавнашно желание. Беше се уединила в нея: белокоса, призрачна. „Съвсем малко“, казваше тя за студеното говеждо; „съвсем малко“, ако огънят трябваше да се разпали. „Потребностите ми стават все по-скромни.“

Но не и Ан, „моите потребности — все по-големи и по-големи“. Нещо се беше пробудило.

Уил си дойде за кратко у дома, нямаше време да свърши много неща, да посети всички стари познати. И когато събра багажа си за пътуването на другия ден, изведнъж остана поразен.

— Не съм ходил на гроба на Хамнет.

— Нито пък аз. Той вече не е там. Известно време беше, но вече не е.

„И така би трябвало да бъде, нали?“ Нещо у нея искаше да каже това и за момент се зачуди дали не го е казала. Неизреченото беше такава голяма част от разговорите им, че беше трудно да познаеш дали не се е вмъкнало в дрехата на речта.

Ан трябваше да го продължи с нещо. Опитваше се да каже… какво? Че сърцето й се е раздвижило и променило, без да изгуби любов? Че не останаха както преди в черните последствия на Хамнетовата смърт, когато бялото си беше отишло от света? Но как да го каже? Щеше да се наложи върху масата помежду си да положат голия меч на своя брак вместо зестрата на Сузана и кърпенето на покрива. Тези неща лесно ти отвличат вниманието.

Освен това дъхът й беше секнал, езикът й — забоден от подозрение. Смразяващо, сковаващо подозрение.

Как изглеждаше той? Уил на Новото място — мършав, с навъсено чело, потънал в мисли. Благи думи за Джудит, която беше в мрачно настроение. Въпреки това знаеш, че този глас би могъл да изпълни цял театър. Но той го владееше. Никога не го отпускаше прекалено много. Изражението му край камината беше, сякаш не принадлежеше на това място. Като лисица в кучешка колиба.

Една забележителна вечер от престоя си той направи нещо, което никога не правеше; и Ан се чудеше дали сама не го е подтикнала. Уил говори за работата си, за това, какво пише. Колебливо, сухо и откъслечно, сякаш се страхуваше да му вдъхне живот. Но докато лежаха в безсънната неловкост, която нищо не можеше да запълни или раздвижи, той заговори за една трагедия, която е замислил.

— Приключи ли с комедиите?

— Общо взето. Не виждам как бих се върнал към смеха. Той е там отпред, но не всички пътища водят до края. Трагедията ясно я виждам. Мога да вървя нататък.

— Освен това не е ли и по-популярна?

— Може би. — Усмивката му беше смътно, тъмно полазване по възглавницата. — Джонсън би ме проклел, че следвам вкусовете на тълпата. И все пак някак си не ми се налага да мисля по този начин: какво искат хората. То просто се случва. Има една стара пиеса „Крал Лир“, в която играх преди години. Виждам я в други цветове.

И той почна да разказва за стар горделив крал, който разделил кралството между своите две дъщери с ласкателни езици. За дъщерята, която казала истината — нищо, пропъдил я. Ан не можа да си спомни дали е гледала представлението, но май й бяха разказвали такава приказка като малка. Видя огъня, помириса гората и се усети как премигва и си представя, че е честното момиче, което й се явяваше с бледо лице и права коса. А после, нямаше ли магьосник, не стана ли някакво чародейство…? Но не: Уил със своя звънлив, ясен глас, който се носеше над кревата като пулса на кръвта, описваше предполагаеми ужаси. Той призова един граф от двореца, по същия начин заблуден за добродетелите на своите синове, сполетян от неприятности също както стария крал. Изваждат му очите и го прогонват да се скита сляп — макар и по-малко сляп, отколкото е бил. А старият крал се озовава насред буря в пустошта, в дрипи и без приятели…

— А другата дъщеря — каза Ан, сядайки в леглото — добрата дъщеря, тя се връща и го възстановява на престола, нали?

— Така е в старата пиеса. В тази не. Виждам я убита, а старият крал носи тялото й, обезумял от мъка. Да, ето как трябва да бъде, само така може да бъде.

Ан отметна завесата на леглото, прииска й се светлина. Светлина в мрака.

— Мисля, че няма да се получи, Уил.

— Защо?

— Защото няма да повярват на такива ужаси.

— О, ти не знаеш, скъпа моя — каза той и се отвърна от нея. Отвърна се в неподвижност и мълчание. Не спеше: беше някъде другаде. Скъпа моя. Преди никога не го беше изричал. То сякаш значеше всичко, само не и съпруга.

По покрива трополеше живият ритмичен звук на нощния дъжд.

Парещите очи на Ан измериха разстоянието между телата им. В него можеше да вместиш още някого.

Ти не знаеш. О, всъщност вече знам.

Така че Ан направи нещо, което беше лошо, защото трябваше да знае.

Лошо, в смисъл че беше двулично, неискрено, а не прямо и честно — трудно й беше да намери образ на тази неопределеност. Бартоломю сигурно щеше да се надсмее над идеята, че изобщо е нещо лошо. Но Ан понесе решението си като власеница. Никога нямаше да го направи, ако не беше тласната, подтикната, шибната от онова, пробуденото нещо, което вече не искаше да заспи. Не и преди да узнае по един или друг начин.

— Едмънд — каза тя — ще говоря с него.

Едмънд цепеше дърва в двора на „Хенли стрийт“. Докато Ан говореше, скалпът му се вдигна, брадвичката се изхлузи от ръцете му, очите му, блеснали, се втренчиха в нея. Той не можеше да прикрие щастието и надеждата си. Никога не можеше нищо да прикрие. „Толкова различен от брат си в това отношение“ — помисли си тя.

Така, да го направи. Дразнещото, глождещо, грозно чувство дойде също и от факта, че тя не се съмняваше в успеха си. Единствената цел и радост на Едмънд бяха да последва Уил и да стане играч. Неведнъж беше го казвал направо и неведнъж Уил беше протакал, казвайки, че времената не са благоприятни за актьорите, че трябва да го обмислят… Едмънд все така отчаяно се надяваше. Но напразно. Ан знаеше, че според Уил той не е годен за актьорския живот и че Уил ще продължи да отлага до безкрай. А Едмънд го обичаше прекалено много, за да оказва натиск, да изисква, да досажда на брат си.

Само едно нещо можеше да го промени.

Много колебливо, Едмънд беше попитал Ан преди дали не би могла да каже една дума за него — само думичка. Но се изчерви, че моли, защото според Ан не искаше да застава между тях и не искаше тя да си мисли нищо лошо за него, понеже я обожаваше. Ето в такива възли се заплетоха. Въпреки това, колко лесно можеше да ги среже, след като веднъж беше решила.

— Уил, Едмънд е дълбоко натъжен.

Той поправяше едно перо. Излезе от унеса, където се намираше.

— Защо?

— О, трябва да знаеш. Този път не го е споменавал, но определено можеш да разчетеш това мълчание. Аз мога да го разчета. Колко силно жадува да кажеш да.

— А, за това ли. Ами, да, не ме е питал, затова предположих, че се е отказал.

— Не, не си. — Ан сложи ръка над лакътя му и той подскочи, сякаш го арестува съдебен пристав. — Настроил си се срещу това. Защото… ами, чудя се, какво? Мислиш, че няма да успее, както успя ти?

Уил сви рамене.

— Страхувам се, че няма този темперамент.

— Какъвто има Матю ли?

— Няма да се връщаме пак към това, надявам се.

— Не — отвърна тя, настоявайки срещу каменния поглед — но ти ми казваш, че Матю, въпреки всичките му способности, притежава младежко непостоянство. Едмънд е на двайсет и три години, мислиш ли, че е в по-лошо положение? Когато само за това копнее и за нищо друго под слънцето?

— Мат е отглеждан за тази професия от момче. Едмънд е живял много по-различно… Опасявам се, че няма да понесе ударите и ще изпита болка.

— Ти също не си бил отглеждан за това, Уил.

— Едмънд не е като мен — каза той със смътна решителност.

— А ти не си като баща си. И определено не би играл ролята, която той играеше спрямо теб толкова дълго, да препречва пътя и да ти отказва — със сигурност.

Рискован или дързък удар. За момент нещо сякаш покри очите му — като страничните клепачи на птица.

— Той те е помолил да го направиш.

— Не. Аз моля, защото не искам да гледам как подобно нещастие продължава, след като може да бъде поправено. И ако има болка, значи, така трябва, Уил: ти не пое ли същия риск и не го ли пое с радост, когато замина с играчите? Не трябва ли всички ние или да живеем с него, или изобщо да не живеем?

И тя победи. Защото Уил не би отказал и на двама им с Едмънд. И освен това, ужасно, но фактът, че се предаде, беше още един знак. Ако сърцето му беше с нея, той щеше да се отбранява повече, да говори повече: да придаде на този въпрос подобаващата му тежест и значимост между съпруг и съпруга. Нещо толкова лесно потъпквано в периферията на любовта. Но Уил се предаде, мислеше си тя, защото беше по-лесно и защото така я държеше мила, а умът му още беше далеч, прикован някъде там.

Така че всичко беше порочно и от двете страни: не можеше да пиеш чисто от него. Но пробуденото я преследваше, нуждата. Ревност? Прекалено просто, прекалено поддаващо се на отговор.

Ан отиде на „Хенли стрийт“, докато Уил преглеждаше сметките на домакинството. Дълъг, трудоемък процес. Той не беше точно бавен в смятането, но проверяваше числата, сякаш бяха думи и можеха да танцуват из смисъла. Ан помоли Едмънд да се поразходи с нея надолу по реката. Той дойде в сияйно мълчание. До моста Ан го стисна за лакътя и се усмихна. Усети как е затаил дъх.

— Говорила си.

Той още не дръзваше, прекалено далеч, за да пропадне.

— Готово. Ще се върнеш с него в Лондон и той ще ти намери работа като играч.

Едмънд взе ръката й и я целуна. Ан я остави да лежи в неговата за момент, като гледаше надолу към реката, помирисвайки хладината на влажен камък, бурени, сладко загниващ езерен камъш. Къдринките се стрелваха и гъмжаха като издухани струйки дим под водата.

— Но трябва да направиш нещо за мен — каза тя; и докато произнасяше думите, Ан се зачуди дали така се чувстваха актьорите, защото тези думи сякаш бяха измислени някъде другаде, а не в нейния ум. — Искам да разбереш дали Уил има жена в Лондон.

Едмънд затаи дъх. Ан не можеше да го погледне, успя само да зарови погледа си във влачещата се вода, но знаеше какво ще е изражението му.

— Ами… а после? — Ужас за него, който толкова ги обичаше и двамата, ужас и отрова. Но щеше да вкуси от ястието. Страховитата трагедия на Уил за Тит, беше я чела отчасти, изтръпвайки — онази, в която децата на жената бяха изпечени в пай и тя яде от пая, преди да се покажат главите… Но го вкуси. Когато желанието те тласка, вкусваш. Едмънд стисна ръката й болезнено. — Не искам, Ан.

— Но?

— Да. А после?

— После ела и ми кажи.

А после огромната скала, пред която ще се изправи, която да претегли — или да падне от нея. После окончателно ще узнае за себе си и него и дали биха могли да се срещнат отново.

Е, Уил знаеше, че това трябва да стане. Едмънд се домогваше до съгласието му от момента, в който баща им умря. В известен смисъл почувства облекчение, че го принудиха да склони.

— Няма да те посрамя — все повтаряше Едмънд, докато яздеха към Лондон. — Повярвай ми.

Беше изключително покорен, дори раболепен. Уил подозираше, че брат му изобщо не е спал по време на двата им престоя в странноприемници по пътя: че само е лежал в тъмното с очи, грейнали към онова, което му се случваше. Беше леко дразнещо.

Но само леко. Защо беше се противопоставял толкова дълго? Защото се опасяваше, че брат му ще му донесе неприятности, ще му е в тежест? Или пък Ан беше по-близо до истината, когато предположи, че Уил е тръгнал по стъпките на баща си?

И всъщност не се оказа чак толкова лошо. Едмънд беше прекалено голям за истински чирак, но Уил му намери квартира у Джон Хемингс. Той имаше прилична къща и беше женен за приятна, здравомислеща жена, която — Уил научи и остана шокиран — се оказа не някоя друга, а вдовицата на Уилям Нел, чиято смърт от ръката на Джак Тауни беше открила света пред него. Вероятно се затваряше някакъв кръг. Хемингс се зае да обучава Едмънд, доколкото можеше — беше твърде зает с финансите на компанията — и вероятно щяха да му намерят редовна работа в трупата на Устър. Докато прослушваха Едмънд, Уил се убеди точно в това, от което се беше страхувал — че е скован, прекалено разгорещен, с писклив глас — но той премина изпитанието, а и дори само името на Уил беше достатъчна препоръка.

И вероятно това беше. Същото каза и на Бен Джонсън на прощална вечеря в „Русалката“: Джонсън заминаваше за Нортхамптъншър, за да представи своята маска пред новата кралица.

— Питам се дали не съм подлец. Обичам го с цялото си сърце, но се съмнявам дали способностите му могат да му осигурят напредък без моето влияние. Тоест дали не разводнявам силата на нашия театър, снижавайки качеството му?

— Прекалено си придирчив, човече. Момчето е зелено, но ще се научи от добрите майстори. И освен това е в реда на нещата от твоята позиция да лансираш семейството и приятелите си, как иначе се мята светът от двореца до сцената? Какво, предпочиташ да го оставиш да дреме край Ейвън ли?

— Проницателен си. Защото се вглеждам в себе си и виждам нещо подобно. Вероятно съм искал да открия дали е било възможно: да остана там, вместо да замина, и въпреки това да бъда щастлив.

— Никой не може да живее живота ти вместо теб — каза Джонсън.

— Така ли? Мили боже, а колко ми се иска.

Но общо взето, не беше чак толкова зле. Едмънд с благоговение се зае да учи реплики и занаят, почтително се вслушваше във всички, ангажирани с него, рядко се отбиваше при Уил. Изглежда, кръчмите и хазартните свърталища не го привличаха така, както Матю: Хемингс сподели, че Едмънд е въздържан и домошар. Сякаш всяка сутрин се събуждаше пред чудото на своето сбъднато желание и решаваше да не прави нищо, което би го застрашило, никога.

Разбира се, това можеше и да не е винаги така. Уил смяташе брат си във всяко отношение за също толкова податлив, колкото… и себе си? Но засега атмосферата беше здравословна: откровена привързаност между братя, правещи каквото се очаква. А не онова болестно състояние, което сега Уил виждаше в своя друг, тъмен и страничен живот. Изабел.

Би могъл да я съжалява, макар да знаеше, че тя ще се обърне и ще го разкъса при първия подобен признак: да я съжалява за оголеното, пулсиращо минало, за това, което беше причинило на духа й. Но освен това успя да види — дали го показа краткото посещение у дома, дали от светлосиньото докосване на очите, което не го достигаше? — че нямаше нищо хубаво и за двама им в тази тяхна продължителна игра на обаяние. Резултатът можеше да е само болка. Разрушение. То се разрастваше около тях като плесен, пъплеща по кората на някой плод.

Все пак продължаваше. Прииждаше необуздано, изригвайки ярки отломки от спомени, докато Уил лежеше нощем.

Първото посещение при нея след завръщането му в Лондон, посещението трябваше да означава край. Уил имаше намерение да скъса окончателно. Но беше умряла птичката й. Беше умряла предния ден и още лежеше на дъното на клетката. Той откри, че вбесяващото цъкане му липсва.

— Аз не съм деликатна жена, Уил. Както добре знаеш. Защо тогава не мога да я махна? Защото направиш ли го, тя е мъртва, мъртва — нали?

Тя не би му позволила да я види как плаче. Все пак Уил го усещаше, плачът в нея, както по-скоро се усещаха, а не се чуваха пчелите в някой кошер.

Той откри място с пръст в двора зад къщата и с парче дърво изкопа дупка за птицата. Стори му се невероятно трудоемко, от челото му се стичаше пот. Спомни си кръвта, капеща в стратфордската земя: изведнъж се ужаси от възрастта, от самото й съществуване. Спри времето, спри го.

Остана с нея един час след това.

Защото как можеше да скъса с нея сега? Ами ако тя по нейния си странен начин наистина го обичаше?

Но пък това нищо не значеше. Той беше женен, въпреки че жена му беше мъртва за него — или по-скоро любовта беше мъртва и толкова. Изцяло и всичко. Все пак не искаше да вижда Изабел наранена. Преди би го сметнал за невъзможно, но след изповедта й пред него — така я възприемаше — беше преразгледал всичките си мисли спрямо нея.

Но тези мисли трябваше да бъдат разбити. Заради Ан. Не заради това, което бяха един за друг сега, а за онова, което са били и можеха да бъдат. В Стратфорд беше усетил присъствието на другия Уил, чиято фигура беше оставила следа в дюшека, чиито ръце като малки бяха улавяли перилата на бащината му стълба и те блестяха от хилядите докосвания. Той беше там като мъртвите, като мъртвия Марлоу (който нямаше да се изненада да види, ако му махнеше откъм двора на кръчмата). Беше там като въображаемите, като стария Лир, чиито горди насечени реплики почваха да нахлуват в ума му. Той беше реален като хората, които избягваш да бъдеш.

Да, той беше двуличник. Не можеше да е истинският вежлив господин Шекспир точно както Джонсън беше загатнал. „Но аз не трябва да съм този човек“, каза си той, уловен в някакъв вид привличане, което беше като охладняла и ленива похот. Сякаш човек без апетит се беше оказал принуден да яде, докато повърне, а после да яде, за да запълни празнината…

Следващия път щеше да й каже. И ако това излезеше поредната лъжа към себе си, тогава себеомразата трябваше да достигне нова, убийствена степен. Досега се събуждаше, прикрит в кожата си от подозрение: о, това си ти, аз, така ли? Собственото му съзнание е джебчия, усмихнат, грабещ от него.

— Казвам ти, не съм в настроение дори за разговор. — Изабел зачопли струните на виржинала като някой, който чопли рана. Хвърли поглед на Уил със свирепа тежест. — Прецени ме добре.

— Никакви твои забрани — каза той. — Да си ги нямаме такива, Изабел. Говоря, както бих говорил на всеки, както трябваше да направя много отдавна. Без роли, без игрички. Тук съм, за да ти кажа сбогом. Да обявя край. — Уил прикова поглед в неподвижните й ръце: видя повдигнатата отбранителна поза на уловен рак. — Неправилно е да идвам да те виждам. Неправилно е да продължават нашите… нашите взаимни неприятности.

— Неправилно? — Тя се обърна със странна, накривена пъргавина. — Неправилно? Това ли е най-подходящата дума, която намери човекът на думите? Скучна, проядена от мишки дума, неправилно, неозначаваща нищо за хората в тяхната тайна истина. Къде е неправилно — тук? — Тя се спусна към него и сложи ръка на сърцето му в промеждутъка на ударите. — Или тук? — Ръката й намери слабините му, напипа издутината. — Не е неправилно, казват те, не е неправилно…

Уил отстъпи назад, но изглежда, нямаше къде да отиде. Сякаш стаята го обграждаше, твърдо решена тълпа. Лицето й прие застрашителни размери.

— Не ме оставяй. Оставиш ли ме, ще умра. Кълна се. Нямам страх от това, Уил, приготвила съм се за приближаващия момент, в раклата ми; сигурна определена доза, „едно бодване тук вляво“, както го нарече твоят датчанин. Но не сега, ще дойде времето. Дали можеш ти да го направиш? Не и ти. Ти не убиваш, нали, Уил? Ти създаваш живот. Създай моя живот. Напусни ме някой друг ден. Уил, напусни ме някой друг ден, а? — Тя засмука устните и дъха му. Едната й ръка, почтително високо, разтреперана, докосна шията му: другата, ниско и обиграно, здраво притисна члена му. — Времето ще компенсира. Не ме убивай. Няма да ме нараняваш, Уил — а това тук. Тук.

Така че накрая неговият ход обърна играта.

Той изобщо нямаше подобно намерение — дали? Или пък това беше най-добре изиграната й роля досега?

Дрехите й паднаха, сякаш цял живот беше копняла да се отърве от тях.

„Всички подобни завоевания, помисли си той в някакъв момент от безжалостната умопобъркана вечер, са също и поражения.“ Леглото й беше топло: противоестествено топло, сякаш току-що някой беше станал от него или сякаш бе живо създание, дишащо под тях. Уил беше удивен от нейната сила: в един миг му се стори, че е прикован към таблата от физическата й близост. После всичко сякаш отмина и тя стана уязвима като коте. Очите й търсеха неговите през цялото време. Не позволяваше да ги затварят. Сякаш твърдо решила, че трябва да има свидетели на това: на тази завършеност.

— А сега, опитай се да ме напуснеш. — Тя говореше с лековата, шептяща увереност. Облечена само с неговата риза, седна на леглото под извивката на матовозлатисто бедро и прасец, обърнати към него, а косата й тежко се спускаше надолу. — Макар че, да, със сигурност ще се опиташ.

— Ти това ли предполагаш? — Разсъблечен, той седна на грубите дъски и обви изстиващи ръце около слабото си тяло. — Просто това, а после край с апетита?

— Какво — толкова ли си по-различен от другите мъже? — Тя прихна, за кратко се замисли, после вдигна кристални, развеселени от нещо ново очи към него. — Да ти кажа, Уил, не си.

— Дай ми ризата, Изабел.

— Вземи си я.

— Хм. Ако откажа, ако си тръгна без нея, тогава какво? Пак ли ще умреш?

Тя се прозя, изтягайки се назад.

— Всеки от нас може да умре във всеки един момент, не го ли знаеш? Из Саутуърк пропълзява чума, така чух, готова да прескочи реката. Прекалено глупаво е да държиш на нещо толкова просто като живота, Уил. — Тя се надигна и седна, скръсти ръце дълбоко в скута си — опънатият като стрела триъгълник на ризата му сочеше надолу. — Ще се върнеш.

— Ще се върна ли? Какво е останало в кутията?

— Сега си нагъл, защото членът ти е мек. Точно като човек, който става от угощение и казва, че никога повече няма да вкуси и хапка.

— Ти не си угощение, Изабел.

— Знам — каза тя, прозявайки се. — Аз съм отрова. Как стенеше, докато хапех зърната ти, и колко надървен и възбуден беше. Иисусе!

Тя се усмихна смътно на себе си, после отскубна ризата от тялото си и му я хвърли. Ето, вземи я. Ще изглеждаш глупаво без нея.

Навън Уил вдиша кълбета парлив, болезнен въздух, сякаш се беше събудил от лош сън. Няколко минути едва можеше да се движи, трябваше да се облегне на стената; сякаш омразата към себе си, която обитаваше центъра на неговото същество, буквално наруши равновесието му. Раздвижи се. Видя хора отпред: просяк с патерица, кръчмарка, две контета с хубави крака, с обици на ушите и лисичи лица. Струваше му се някак непоносимо да го видят. Уил се скри обратно в уличката и се сблъска с човек в пелерина. Едмънд.

— Мили боже. Какво правиш тук?

Преди думите Едмънд се въоръжи с усмивка.

— Откъде да знам, братко. Лондон още ми е напълно непознат. Търсех… Как се нарича… Алдърсгейт?

Той облиза устни.

Уил посочи. В устата му имаше вкус на плесен. В краката му отпадъците от канавката сякаш го викаха, говореха му с кални, виещи се езици.

— А, там ли. И ти отиваш нататък, така ли? Чудесно! — Едмънд го потупа по рамото. Изглеждаше млад, свеж и някак оголен, нуждаещ се от вид черупка срещу света. — Обичам те, Уил, и нищо на света не може да промени това.

Ехо от старата им шега, когато Уил се прибираше у дома. Да, опитай да мислиш за нея като за шега. Ако изобщо имаше някаква тема за размисъл, която да е поносима сега — домът, любовта, истината. Изведнъж те се бяха превърнали в жалки останки; проправи си път между тях, потърси нещо останало.

Писмото: то идва с Грийнауей в ден, в който на Новото място са поканили новодошъл.

Стратфорд има така необходимия лекар — доктор Джон Хол, млад, висококвалифициран, въздържан и усърден. Красива бледност, четвъртито лице, наситеночерна коса и брада — лице, приковаващо и изписано също като превъзходен портрет. Чудесен улов във всяко отношение, както вероятно си мислят матроните в града. Сузана също — чисто и просто е силно увлечена от него.

Той с нея? Трудно е да се каже: толкова е сериозен, без превзети любовни усмивчици. Казват, че очистителното и клизмите са единственото, което обича. Ан наблюдава как дъщеря й му налива бира, как сяда стеснително на разстояние. Това възходящо припламване в очите й от възхищение, особено когато той се отплесва в латинския. „Внимавай“, мисли си Ан. Не че би го казала. Дори и сега не смята, че има право да дава съвети в това отношение. Някак не се чувства достатъчно възрастна. У семейство Куини чу клюка за една вдовица от Дрейтън, която на четирийсет и пет години пак се омъжила. „Чудесно, мисли си Ан, но пък на тази възраст тя би трябвало да знае пред прага на какво е“, приемайки вдовицата за много по-стара от нея. Някак й липсва увереността да се почувства на четирийсет и седем: ако го направеше, щеше да усети измама. Вероятно това е голямото разделение в света между онези, които знаят, че са измамници, и онези, които благополучно си карат, преструвайки се, че не са.

Но моля те, Сузана, внимавай. Направи верния избор. Или по-скоро разпознай, че имаш избор, щом се появи такъв. Ето кое изпускаме толкова често. Онази пътека? Видях само една пътека.

Писмото попуква в джоба на роклята й, докато доктор Хол важно се сбогува. Въпреки че не я бива да разпознава почерци, Ан е сигурна, че адресът е изписан не от Уил, а от Едмънд.

Ако е така, надява се на Бог тя, в писмото няма да има непосилни и непонятни думи, защото — уверена е — не е писмо, което може да бъде показвано. Както се падне.

Но защо писмо? Ан настоя Едмънд да й обещае, шепнешком, изчервен за последно, преди да замине, че ще се върне вкъщи, когато може, и ще й каже очи в очи. Вероятно не успява: работа, пари. Може би е сметнал цялата идея за толкова абсурдна, че няколко надраскани реда са напълно достатъчни: сестро, ти си глупачка, успокой се. Може би Ан трябва да отвори писмото.

— Миризмата му не ми харесва, крайно неприятна е — казва Джудит.

Осемнайсетгодишна, още пъпчива и длъгнеста, мензисът й е изтезание. С мъка преминава през портите на израстването. Хамнет също щеше да е на осемнайсет: как би било при него? Но от друга страна, как да си представиш, че мъртвите имат проблеми?

— Защо го казваш? — пита Сузана с прозявка.

— Той лъха на смъртно ложе и компреси. Ако го допускам много около себе си, значи, нещо не съм наред.

— Е, ти няма защо да се боиш от това, сестро.

— Какво имаш предвид?

— Мир, мир — виква Ан. — Главата ме заболя от вас.

— Тогава най-добре пак извикай господин Доктора — излиза с трополене Джудит, доволна от себе си.

Сузана идва по-близо.

— Какво не е наред, майко?

— Нищо, сърце мое. Кажи, има ли пак оси по прозореца на северната стая? Сигурна съм, че някъде по корниза има гнездо.

Най-после сама, под светлината на свещта Ан отваря писмото.

Скъпоценна сестро, приеми думата ми, че няма нищо, нищо от това, което подозираше. Никой. Иска ми се да не беше ме натоварвала с това заради обичта, която храня и към двама ви. Нека забравим в името на любовта и отново да бъдем един за друг, каквито бяхме.

Едмънд

Кратка, трепетна декларация, криволичеща по средата на листа. „О, Едмънд, мисли си тя, докато краката й омекват и тромаво я отнасят до самотното легло. О, Уил е прав: ти наистина не си добър актьор. Съвсем спокойно можеше да напишеш и името й.“

— Какво те мъчи, човече? Твърде стар си за зелената болест.

Бен говореше оживено, но сърцето му го издаде, виждайки Уил толкова блед и измършавял, с такъв натежал поглед. Джонсън беше отметнал няколко чумни кръста, откакто се върна в Лондон от Нортхамптъншър. Понякога болестта напредваше бавно…

— Работя по една трагедия — каза Уил. — Някога виждал ли си човек в това положение да подскача радостно?

Някаква светлина се прокрадна по лицето на Уил и Бен се остави да го убедят.

— Защо, няма нужда да е така. Виж приятелчето Декър, изглежда си все същият празноглав дръвник, каквото и да пише.

— Защо му позволяваш да го прави? — попита младият мургав Мидълтън, наскоро нает да пише за Хенслоу.

От младока се забелязваха само сериозните му зорки очи. И хапливият език. „Има нещо у него“, помисли загрижено Бен.

— Какво… да му стана лесна мишена ли? — с готовност отвърна Декър. — Защото Джонсън с тоя негов неточен мерник какво друго може да улучи?

— Ох, хайде да си поръчаме още пиене и да се успокоим — каза Уил, вечният миротворец. „Сега вече не може да се отърве от това“, помисли си Бен: тези другарчета всъщност най-после започваха да играят себе си. — И ни разкажи за своя триумф в провинцията.

Бен разказа; макар да се съмняваше, че дори Уил, най-височайшият дух сред тях, може истински да го схване. За празничното великолепие на „Алторп“ и за неговия господар сър Джон Спенсър, неотклонен, семпъл и реален като своята алея с дъбове: предан към паметта на съпругата си; всичко, което трябва да бъде един провинциален джентълмен. А после и за кралицата, която забавляваха там — истинска кралица според Бен, прекрасната милостива звезда на севера Анна Датска, и нейния очарователен син, младия принц Хенри, вече изцяло с характер и държание на истински принц на Уелс. Бен благодари на своя Бог, че никога не е оценявал някоя особа само защото е благородна. Не, бяха го впечатлили истинското изящество и изисканост, примесени с качествено зрънце домашни добродетели. Освен това беше образована; забавлението, което Джонсън организира за нея, извика цялата изобретателност на неговата фантазия, начетеност и остроумие. Бяха го замислили в залесената местност, където в шарените сенки танцуваха феи и сатири и приветстваха възхитената кралица в рими. Съвършенството на изкуството в съчетание с природата… А после тълпата благородници, която присъстваше в деня на нейното заминаване, когато на терасата, под звуците на тромпети беше прочетено прощалното обръщение на Бен — творба, така изпълнена с прелестни обрати и очарователни сравнения, че най-различни личности, трогнати, питаха кой е този поет, издигащ Хеликон край мудно течащата река Нен.

— И как — вметна Декър — изобщо я чу някой сред цялото това множество и гръм на тромпети?

— Онези, които имат уши, винаги ще чуят, независимо колко оглушително реват магаретата — сопна се Бен.

Все така чувстваше ръката на сър Джон върху рамото си, докато се разхождаха из парка и дружески си приказваха за насаждения и перспективи, дървен материал и вкусове, като мъж с мъж. Изчезнали бяха пастрокът му, зидарските инструменти, тесните улички и дворове на Уестминстър, момчето, което драпаше и гореше за университета и падна с овъглени крила: изчезнали бяха под доброжелателното слънце и сред тези щедри земи, където Бен Джонсън поетът беше почетен гост, където раждаше стихове за кралица, изрядни и съвършени в своята ерудираност. Това беше, ако имаше такова нещо под бледата луна, задоволително. Той се обърна към Уил.

— Трябва да вземеш подобна поръчка. Ще има много такива около коронацията, нали знаеш. Новата кралица много обича представления и маскаради и кесията й е отворена. Старият двор беше доста стиснат. Задава се нова ера.

— Вероятно — отвърна Уил, а очите му шареха навсякъде. — Аз съм преди всичко драматург и „Глобус“ първи има право на претенция върху мен.

— А първата ви любов? — попита Мидълтън сериозно и с желание да узнае.

Уил се усмихна с лека, защитна усмивка.

— Ах, кой може да си я спомни?

— Нещо трябва да ви е привлякло към света на театъра.

Уил наклони глава.

— Както и вас, драги ми господине.

— Да, вие донякъде — отвърна Мидълтън, неоткъсващ поглед от Уил, сякаш подозираше илюзия. — Кид и Марлоу също, но вашите творби винаги са били обект на специалните ми изследвания. Ще откриете, докато ме опознавате, че не съм склонен към ласкателства. Говоря само истината. Учих се от вас, сър, и ще продължавам да се уча. — Мидълтън пусна усмивка, която беше като спаружена краставица. — Имам намерение да пиша всичко, което би ме развило като поет, независимо дали пиеси, памфлети или театър на маските с жига за дворцовите безделници.

Уил едва доловимо стисна устни.

— Това е хубаво, достойно за възхищение.

— И все пак имам намерение да пиша добре за всичко това. Имам — каза Мидълтън с недокоснато питие — у себе си представа за съвършеното изкуство.

— Моля ви, зарежете я — отвърна Уил. — Тя ще ви заслепи.

Не можеше да се отървеш от Мидълтън.

— Откъде идва вашето вдъхновение, господин Шекспир? — Беше зловреден и ненаситен. — От някоя муза?

— Имате ли нужда от вдъхновение, за да се обличате сутрин? — попита Уил.

Мидълтън, изглежда, отметна това, скъта го в черепната си кутия, но продължи.

— Това е хубаво… но не е отговор или не е пълен отговор. Да не би да имате предвид…

— Начетеност — вметна Бен, защото младокът беше прекалено погълнат от собствения си глас — начетеност и дълги проучвания, ето какво ви трябва, млади господине, не гледайте по-надалеч. Така, разказах ли ви за малката въоръжена принцеса?

Още един бърз поглед към Уил, докато говореше: приятелчето още изглеждаше като подгонено от призраци. Да не би заради онази негова любовница? Понякога се оказваха хищни създания особено когато имаше съкровище като Уил Шекспир, от което да се угояват. „Да му дам ли съвет?“ — запита се Бен. Но не, Уил никога не ги следваше. Изслушваше, но следваше свой собствен път.

Когато Бен излезе от таверната, Мидълтън още изследваше всяка дума на Уил. Търсейки измеренията на онази същност.

Ами ако нямаше никакви? Нито дълбочина, нито широчина, които да определи? Тази мисъл го порази и го задуши на улицата. Онези сонети, които беше виждал. „Странна, мъчителна история, а не успех“, помисли си той, читателят не знаеше как да ги възприеме. Кои са тези хора, които ту проблясваха, ту гаснеха из стиховете? Бен спря, поглеждайки назад към прозорците на „Русалката“, където из лимонената светлина блуждаеха очертания. Кой си ти там?

— Но когато опитам да съм себе си — беше казал веднъж Уил, когато Бен го упрекна, че се крие зад работата си — мога само да създам същност. Трябва да я видя застанала там като някой на сцената, преди да мога да повярвам в нея. Истинското не е убедително. Хайде де, кой изобщо се поглежда в огледалото и вярва, че картината отсреща наистина е самият той? Всички различаваме измамника.

— Аз никога не се поглеждам в огледалото — беше отвърнал Бен. — Познавам се и без него.

Но сега, насред гъмжащата кална улица, той застана срещу навалицата и остави мислите си свободно да го ужасят само за момент. Неопределени очертания в прозореца. Ами ако тази неопределеност е същността на Уил? Но не е възможно, защото ако той е нищо, как би могъл да е това великолепно нещо?

Слънцето потъваше зад покривите с осезаемо отдръпване на топлината, сякаш се затваряше вратата на фурна. Бен се отърси и се гмурна в потока от хора. Ако това нямаше смисъл, той не можеше да го допусне. Разведри се със спомен за редици дъбове, паркови стени, ограничения и предели.

Под лятната жега, под нагорещената себеомраза като слама, натъпкана над главите в плевника, готова всеки момент да улови искра и да затлее, Уил го изигра.

Там се съдържаше всичко грешно на земята и у него. Но все пак той ставаше, изпиваше сутрешното си питие при табелата на „Овена“ отсреща на улицата, пишеше, а после поседяваше малко с госпожа Маунтджой, за да й съчувства за неволите покрай щастливото омъжване на дъщеря й, и се срещаше с Бърбидж и Хемингс, за да говорят по работа, да споделят цените и колко са скъпи свещите, какво кроят хората на адмирала на съдбата, за новата прокламация от града против пиесите и вечеряше в „Овена“ или в „Русалката“ със злословещите Декър и Джонсън, а сега често и с Мидълтън, оказващ своето лустросано внимание. А после отиваше при Изабел и се хвърляше върху камънака от страст.

И никое от тези неща не прогонваше другото и не го погубваше. Никога не беше очаквал, че злото ще е толкова сговорчиво.

Нямаше съмнение, че това беше злото и че идваше от него. Можеше да призове образите на паяк, мрежа и муха и всички те охотно идваха; но не значеха нищо.

— О, светът е порочен, Уил — каза му тя веднъж, като го притисна, смеейки се.

„Не, не светът, помисли си той. А хората в него.“

Веднъж Изабел се поряза над китката с нож, не много дълбоко, след като Уил я беше отблъснал от себе си, казвайки: стига толкова, край.

Веднъж легна под него абсолютно неподвижна, втренчена над рамото му.

— Какво има?

— Нищо. Просто си мислех какво е в главата ти.

На следващата нощ тя пищя и богохулства и каза, че иска да се окъпе в него.

Уил мислеше да убие Изабел или себе си, а може би и двама им. Но не изглеждаше това да решава проблема или дори да го доближава.

А междувременно градът се изпълни за предстоящата коронация, гъмжеше, нажежен от пристигането на крал. Лондонските юристи и провинциалните джентълмени душеха въздуха в градските градини и моравите за игра на кегли, измерваха се един друг с вторачени погледи: чумата дереше червени резки по вратите, чумните тела се изнасяха върху дървени тарги във влажното вечерно сияние, когато чувстваш дрехите си като кожа на сланина. Цените на храната рязко скочиха. Обръщенията и плакатите в знак на преданост едва помръдваха в изсмукания въздух. Гражданите почнаха да свикват с шотландските акценти и замислено гледаха свободните си стаи, чудейки се колко дюшека ще се съберат. („Шотландска пиеса, изтъкна Мидълтън пред Уил, ето за какво трябва да помисли човек в тези времена.“) А на „Хей Пасидж“ Уил се връщаше към внезапните репресии в страстта на Изабел, в стаята, в която сега никаква птица не се мяташе, само цъкащият призрак на нейната лудост в клетката.

На Новото място гнездото на осите в корниза беше се превърнало в натрапчиво присъствие. То поду мазилката по ъгъла на северната спалня, гостната стая, в която понякога след пазарен ден Бартоломю проспиваше окаяната си алкохолна пресита.

Топло беше на пипане това съседско гнездо, Сузана изписка първия път, когато сложи ръка върху него, макар че Джудит отстъпи назад, очарована от смътното, съкровено жужене: изпълнено с едва доловимо движение като корема на бременна жена.

— Ще пратя Хамнет да го погледне — каза Джудит Садлър. — Той ще знае какво да прави. Измисли как да отърве от едно гнездо пристройката на майка ми, един Господ знае как. Не усеща ужилванията, кълна се. Като няма мозък, няма и чувства. — Това беше сравнително топло изказване от нейна страна. Беше се приютила в омразата: всеки ден се увиваше в познатото, утешавайки се. В края на краищата, при любовта как разбираш къде се намираш?

Хамнет дойде, след като работата за деня в пекарната беше приключила: времето за затваряне на капаците, за запалване на огъня в кухнята, за плисване на вода, която сляга прахоляка пред вратата на стопанина, а слънцето — кървяща топка, докосваше покривите и комините на града. Пристигна с широките си рамене и леко приведен, кожата му — като на хубав младеж под късата побеляваща коса. Изглеждаше такъв, какъвто е — добър, съвестен, леко стъпкан човек. Садлърови бяха изгубили пари заради големите пожари; а после дойдоха и алкохолът, и сърдечната… Горната му устна беше вдлъбната в средата. Всичките четиринайсет бебета, оживели и мъртви, имаха тази уста. „Можеш да си го представиш, помисли си Ан, как внезапно хваща пътя, избирайки да е сам със своето занемарено същество, изгубвайки се из пристанища и прободени от звезди морета.“

— Да, трябва да направиш нещо. Доста е големичко. Накрая може и да пропадне от тежестта си. — Той допря големите си нежни ръце до облия корем, пълен с оси. — Тогава роякът ще влезе в къщата ти, раздразнен. Вряла вода или катран ще свършат работа, късно през нощта, когато са спокойни. Ще дойда да помогна утре вечер, ако искаш: накарай вашия Андрю целия ден да поддържа голям огън.

— Благодаря ти. Мислиш ли, че такива малки същества усещат, когато умират?

— Вероятно усещат. — Той тъжно се усмихна. — Но ти ще се подлудиш, ако мислиш постоянно за това.

— О, съвсем скоро вече ще мисля за някоя друга глупост — засмя се Ан. — Вечерял ли си? Тогава остани, имаме хубав печен бут. А Сузана е направила тарталети с дюли.

— Не е за изпускане. Благодаря.

— Да пратя ли Андрю да каже на Джудит, че ще останеш?

Той сви рамене.

— Ако искаш. Никой няма да ме търси.

На вечеря и след това говориха с лекота и без прекъсване. С толкова общи въпроси помежду им винаги можеше да попаднеш на нещо, което да предизвика усмивка, кимване, с една дума — оживление. И затова останаха, разговаряйки, след като момичетата бяха взели своите свещи и се бяха качили на горния етаж.

— Скоро ще ги омъжваш — каза Хамнет. — Семейство Куини ще проявят интерес, обзалагам се.

— Собствените ти деца да се омъжват, боже, каква мисъл.

— Не е ли хубава?

Тя подкастри една димяща свещ, предложи каната с ейл.

— Да пием за това. Хубава мисъл? Да, ако са щастливи. Но не. Защото означава, че трябва да се призная за стара.

Хамнет тихо се засмя.

— Стара? Погледни в огледалото си, Ан.

След това тя се чудеше дали би го направила без тази забележка. Това ли беше точката, около която се завъртя решението? Макар че нещо вече я беше подтикнало да го покани на вечеря: онова пробуденото нещо може би или зловредната му сянка. Ан стана отново да подкастри свещта, полите й погалиха крака му и тя остана така, вместо нервно да се дръпне. Пламъкът на свещта й се облещи като безжалостно слънце. Какво виждаше Хамнет? Стара приятелка, станала капризна и своенравна? Незадоволена жена, осмелила се на любовна интрига?

— Въпросът не е какво виждаш, Хамнет. — Тя пресуши чашата си. — А какво усещаш.

Беше го нарекла Хамнет, просто, без да се замисли; но това беше признание, че Хамнет Садлър е единственият останал жив; името се беше върнало към своята еднолична употреба. Другият Хамнет беше изгубен и загубата я беше довела до тази пропаст. „Тогава си замина моето добро, помисли си тя, оставяйки в сърцето старо гнездо, в което да се преселят лешояди.“ Лешояди и подозрения, омраза и отмъщение. Хамнет, от всички имена него да шепне в прелюбодеянието: но не, така да бъде, защото сега всичко притежаваше тъмна, капризна уместност.

— Как е Джудит?

Той направи физиономия.

— Добре знаеш.

— Щастлива е всъщност. Не доволна. Но щастлива.

— Така ли?

— Ако не е, би трябвало да бъде.

Ан говореше категорично, но в тъмното. Нейните мотиви бяха слепи, безформени създания като новородени котенца. Не беше добра идея да ги оглеждаш за отличителни черти. Тя седна по-близо до него. Зачуди се как ли изглеждат краката му боси, колко е тежък, колко е груба брадата му. Опитът й включваше един-единствен мъж и всичко там беше строшено върху камъните. Този мъж беше някъде другаде, с печата на любовта, отделен, поне в ума й, а вероятно и в реалността. Ан сподави ридание и доби хладно изражение.

— Да не говорим за нея. И за никой друг, нека ги оставим на мира. Би трябвало да сме само себе си, нали, и да правим единствено това, което ни подсказва същността ни?

Той се вгледа в нея, на вид доста млад и почти безпомощен от липсата на посока: накъде отиваше всичко това?

— Животът — тежко каза той — толкова рядко го позволява.

— Животът, тоя дръглив кон, трябва да се научи да постъпва по-добре.

Това реално ли беше? Или стаята представляваше картина, Хамнет — плашило, което се е размърдало, а нейното бавно приближаващо се тяло — сън за самата нея?

Започнаха съвсем неуверено, с хванати ръце. С бързи погледи в глъхнещата светлина на свещта.

— Толкова съм самотна.

— Да, така е. Знам какво е да си самотен, Ан.

— И хората няма да го повярват за никого от нас.

— Да, така е. — Хамнет не точно слушаше. — Ти си хубавица, знаеш ли?

Ръце, очертаващи територии, мъчително завладяващи нови места. Ан не че не изпитваше удоволствие, но й се прииска да скочи напред до момента, в който щяха да лежат охладняващи отделно в леглото. До момента, в който щеше да е жена, която го е постигнала и е обявила далечния бряг на отмъщението за своя собственост.

Хамнет, нежен, искрен — но не и като да не се възползва, осъзна тя. Целувайки я, той промърмори нещо за уважение към Уил и че нещата не се променят, но това бяха думи. „Всички, помисли си Ан, докато ръката му мачкаше гърдата й, в същността си са лукави: докато вървят по улицата посред бял ден, дебнат зад самите себе си.“

— Сигурна ли си, сърце мое? Да продължим? — Докато говореше, той вдигна полите й. — Ще е сладко. Обещавам ти.

Да, сигурно. Не, не е сигурно. Езикът и зъбите му завладяха света й; бяха твърде силни, твърде многобройни. С разтворени бричове той сложи ръката й върху изправения си член. Ан го докосна и й се стори странно твърд и лепкав, като нещо, което не трябваше да бъде отвън на въздуха.

Той отдръпна лицето си. Огледа я за момент.

— Да не се страхуваш от Уил?

— Не. Не се страхувам…

— Не те бие, нали?

Ан пренебрежително сви рамене; беше пренебрежение към Хамнет и той сигурно го беше видял.

— Да знаеш, Ан, той няма да разбере.

Ах, вярно, там е работата. Защо иначе да преживява това? За да удовлетвори нещо у себе си? Но то не беше у нея, вътре докосваше само празнота, ехо. Не отекваше пронизващият звън на отмъщението.

Ан оправи полите си.

— Прекалено си добър за това, Хамнет.

Той продължително я изгледа и изпусна дълбока въздишка, докато завързваше бричовете си, сякаш преглеждаше безкрайни редици от размишления, очаквания, разисквания.

— Разбирам. Е, ако съм прекалено добър, иска ми се да беше иначе. Иска ми се да бях лош.

За момент в погледа му проблесна студенина и Ан разбра, че властта е у него: каквото и да се случеше.

— Все още бих могъл.

— Обаче не би.

— Не.

Той поклати глава, огорчен, заклещен в своята неизбежна хуманност.

— Спокойно можеш да ме намразиш, Хамнет.

Погледът му беше мил и безрадостен.

— Не. Не слиза толкова надълбоко, скъпа моя.

И с това се приключи. Той облече жакета си, пресуши останалата бира, сбогува се, без да бърза: защо да бърза, в края на краищата? Междувременно тя гледаше вторачено мъничката орбита на своя подпален свят, свещта, скута си, една нощна пеперуда, капки разлята бира на пода, своя срам.

Когато той си тръгна и Ан остана сама, и престана безмълвно да плаче и да забива нокти в главата си, докато не изби кръв, тя седна, тръпките по тялото й затихваха и се замисли. Мислеше за Уил. Предимно с омраза заради неговото предателство. И заради това че я направи безпомощна — или по-скоро заради неговия успех там, където тя се провали. Гледай го: можеше да изиграе всяка роля в живота, а тя не можеше дори да изиграе долна прелюбодейка за една нощ.

Сузана застана пред вратата на спалнята. За разлика от Джудит, която би ахнала или извикала, тя помисли за момент, преди да проговори, въпреки че може и да беше уплашена.

— Какво правиш?

— Събирам багаж. — Ан чувстваше очите си като напрашени от безсънната нощ и сутрешната светлина им стържеше като искрящ пясък. — За Лондон.

— Всички ли ще ходим?

Тя поклати глава. Бялата долна риза се сгъна в ръцете й, безропотен призрак.

— Баща ти ми писа. Сезонът е изключителен. Новият крал, коронацията, предоставят се протекции. Така че всички обществени личности викат жените си в Лондон, понеже не бива да го пропускаме.

— Но ти мразиш Лондон. — Сузана го изрече, после остави думите да увиснат, докато ги обмисляше. Беше изкусна и се чувстваше леко в присъствието на недоизказаното. — Съпруги, а не дъщери — усмихна се тя.

— Къщата има нужда от стопанка. Вече си жена. Андрю ще язди с мен. Ако нещо ти потрябва, иди при чичо Ричард.

— Ами ако ми потрябваш ти? — попита Сузана, но изглеждаше така, сякаш не очаква отговор или няма нужда от такъв.

Всички се бяха заели с това да пишат за краля — Джонсън, Декър, Мидълтън, другите — всичките погълнати от предани обръщения, оди и пищни драматизации. И Уил се опита, сериозно, защото вярваше, че един поет трябва да пише по всякакъв повод и да вае, с каквато и глина да му попадне в ръцете.

Но не можа. Беше се смалил до топлийката на личното и не можеше да понася, че е кацнал там. Това всъщност беше едно от многото неща, които не търпеше във влечението си към Изабел: как го превръщаше в творец на огледалото, оцветяващ всичко с нюанса на неизбежното собствено аз. Той копнееше да пише навън. Но новият крал не го направи.

И тогава се появи надеждата. Една вечер Изабел беше разсеяна и дори танцът на жестокостта, изглежда, я отегчаваше.

— Ела да вечеряш с мен утре, Уил, и ще сложим край. — Тя се навъси от изражението му, което сигурно е подсказвало огромно недоверие. — Не, говоря сериозно и ще ти кажа защо. Парите ми са малко и когато отидох да пазарувам днес, не можах да взема на вересия, което ме уплаши. Не мога да живея пестеливо, затова мисля, че трябва да се омъжа отново: а не мога да го направя, докато ти и аз се чукаме. Така че най-добре да приключим. Ей?

Гледайки я, Уил не можа да види пластовете, само връхната част, нетърпението. То изглеждаше истинско.

— Така да бъде. Ще повярвам, че си сериозна.

— Никога не съм била нещо друго — каза тя с безжизнен глас, заемайки се със своята бродерия.

Уил не беше сигурен, но помисли, че е възможно тя да го пусне със същата лекота, с която го беше вдигнала. Уил мислеше, че Изабел не би искала той да извлича какъвто и да е смисъл от тяхната връзка: това щеше да е най-голямото й поражение.

— Бъди проклет в името на краля, Бог да го пази — каза Бърбидж, когато попита върху какво работи Уил. — Хайде де, няма да му липсват прочувствени речи. Пиеса, човече. Нещо, което да завладее шотландското му въображение. Ако можем да станем не други, а хората на Негово Величество, ами тогава сме уредени. Между другото, виждал ли си скоро Хенслоу? Издирва твоя намахан младеж Холингбери. Дал му е пари в аванс, изглежда, при условие че хлапето ще е готово да играе в „Розата“ в понеделник. Първата си главна роля. Но Холингбери не е ходил на репетиции и хазяинът му казал, че снощи не се е прибрал. Пие ли, по жени ли ходи, не знам. Но ще се провали, Уил, съвсем скоро.

— Жалко — обади се Хемингс. — Има таланта, само да можеше да овладее характера си. Нека се учи от твоя брат. Жена ми казва, че никога не е виждала по-голям въздържател.

— Да, полага усилия, играе господин Едмънд — отбеляза Бърбидж — макар че няма… ами…

— Няма и четвърт от таланта му — допълни Уил.

— Да. Е, ти попита — каза Бърбидж. — О, не, не си питал, нали?

— Театърът има нужда от своя Едмънд Шекспир — заяви Хемингс. — Пръст, желязо, скъпоценни камъни. Трябва да съдържа всичко.

Проклет Матю. Така ли се отплащаше за целия труд, който бяха вложили в неговото обучение? Какво беше намислил? Да си пилее времето? Да раболепничи пред някоя любовница може би. Себеомразата утежни настоятелността на Уил. Той преброди свърталищата на Матю от южния бряг на реката до Шордич. Връхлиташе в задните помещения и горните стаи на кръчмите с театрали, дърпаше завеси, получи ругатни и зли погледи от безброй младежи, които не бяха Матю. През цялото време изскачаха епизоди от миналото му и го препъваха. Тарлтън, който го прибра от улицата и го спаси от гладна смърт. Наш, удобно настанен в „Русалката“, обграден с книги. Грийн, спотайващ се в своята гордост и мизерия, с дъх, миришещ на гроб. Джонсън, който го заговори пред магазина на Фийлд. Толкова много познати неща; но в течение на дългия разочароващ ден Уил почувства и разлика — времето след определена възраст беше обратна вълна, която те оставяше в плитчините. Младежите, които видя, бяха някак по-невъзмутими и по-отракани: притежаваха живота и света така, както той притежаваше пари, влияние, съмнение.

— Така да бъде. Доведи го тук в понеделник сутринта с отлично разучена роля — беше казал Хенслоу, когато Уил отиде да го види — и ще продължим. В противен случай с него е свършено.

Вече беше късен следобед, още горещо, вещаеше буря, слънчевите лъчи внезапно се разляха от облаците по улицата и предизвикаха физическо усещане за размотани огромни рула блестящ плат. Краката го боляха и главата му туптеше и Уил си помисли: „Остави го да се оправя. Какво е той за теб? Не е като да си му баща“.

И продължи.

— Как се случи?

Най-после беше открил Матю да се крие в квартирата на свой приятел в един уестминстърски двор. Уил разтвори капаците. Матю се сгърчи на леглото.

— Казах ти — паднах.

— Млад си за такова изкуфяване. Покажи ми.

Намръщен, Матю се надигна, седна и обърна лице към светлината. Насиненото око се сви.

— Наложих говежди стек, за да спадне отокът, но още изглежда зловещо, нали?

— Да, но ще избледнее. Дреболия е, не може да влияе на живота ти като актьор. Ти не си незаменим, лесно могат да те отстранят. А после слухът ще се разчуе; на Мат Холингбери не може да се разчита. Ще има незабавни последствия. Освен това хазяйката ти се тревожи, че те няма.

— Тя е добро създание. — Усмивка на припомняне. „Охо, помисли си Уил, вероятно.“ — Не исках да се връщам там, да ме виждат така.

— След като си паднал естествено. За какво се сбихте?

— Един Господ знае — каза Матю, хващайки се за главата. — Имаше пиене в цялата история, а пиенето е велик творец, строител на кули от боклуци… Със сигурност си се напивал като млад. Дори и ти.

„Дори и аз. Мили боже.“ Уил усети, че се разпилява като изпуснато тесте карти. Някъде там беше истинската.

— Не съм тук да ти чета конско. А само да ти кажа, че възможността не е дълбок кладенец: скоро пресъхва. Така че ако трябва да гуляеш, тогава… тогава бъди като господин Джонсън. Той се напива до безпаметност, заспива, плувнал в море от пот, а после става рано, за да учи и чете. Разреждай развратните си похождения, ако не можеш да разреждаш виното си. Прекалено си кадърен, че да изгубиш. Имам предвид, театърът да изгуби. — Беше възнаграден с половинчата усмивка. Колко са различни нашите награди, нашите удоволствия. Наистина сме разделени същества. — Хайде, действай. Връщай се при хазяйката си, поклони се и се извини за причинените тревоги, а после се заемай с ролята си.

— Нямам я. Едва съм я погледнал.

— Къде е твоят екземпляр? В квартирата ти ли е? Отлично, там ще разучим ролята ти и ще те направим безукорен в нея. Ще пратя съобщение в „Розата“, че утре ще се явиш на репетиция.

Матю поклати глава.

— А това лице?

— Трябва още говежди стек. А и ако се наложи, гримираш се с оловно белило. Каква е ролята ти? Луций, почтеният рицар, много добре. Ценят ли го заради красотата му в течение на пиесата? Има ли дълги монолози за хубостта на очите му? Ами, тогава няма да е отбелязано. Преди всичко помни какво правиш. Караш зрителите да виждат това, което ти искаш да виждат. Как иначе Бърбидж те принуждава да видиш висок, войнствен мъж с мощни крайници?

Усмивката на Матю угасна.

— Но аз не мога да науча ролята до утре.

— Не, сам не можеш. Ела!

Той подаде ръка на Матю и го издърпа да стане.

„Толкова е лесно да извършим правилното нещо, мислеше си той, че не се решаваме да го извършим: подозираме някаква измама. Децата не виждат измамата. Бъди като дете.“

— Понякога чувствам такава меланхолия — каза Матю, докато вървяха. — Защо е така според теб, след като, да се чувстваш щастлив, е много по-хубаво.

— Наследяваме сълзи. А после те пресъхват и ние танцуваме по света. И през цялото време, тъжна или весела, музиката свири. Вечерял ли си? Ще ти трябва храна в стомаха, а после нещо, което да те държи свеж, докато работим. Казват, че валерианът имал добри свойства. Бърбидж се кълне в запарката от джинджифил за учене късно през нощта.

И така, цяла нощ в квартирата на Матю, палейки свещ след свещ, повтаряне, напътствия, тормоз. Имаше и малко сълзи.

— Не мога да го направя. Не искам да го направя. Изобщо не ме интересува актьорското майсторство.

— Ясно, обаче мен ме интересува. И все пак, май любимата ми е забравила… Продължавай.

— Не може ли да поспя няколко минутки?

— Не. Ако заспиш, няма да помръднеш до сутринта.

И все пак, май любимата ми е забравила

за нашʼта нежна дружба, аз спокойния си сън изгубих…

— Добре. Почти успя.

— Не, ти си добър, прекалено добър за мен — импулсивно каза Мат, докосвайки ръката му. — Не го заслужавам. Да знаеш, онзи ден те нарекох стара баба пред приятелите ми.

— Не, не си, нарекъл си ме нещо много по-лошо. Сега реплика. Прощавай, благодат да те съпътства.

— Бих искал да съм като теб.

— Не е това репликата. Нито пък е вярно. Или да приличаш само на част от мен.

Уил изведнъж усети, че си представя какво би помислила Ан, ако го видеше сега. Тази мисъл винаги се промъкваше крадешком: вероятно единственият начин, като да провидиш собствената си смърт.

Той си тръгна от квартирата на Матю, когато първите лъчи докосваха небето. Мат щеше да успее да поспи един-два часа, преди да отиде в „Розата“. На цената на една малка кесия неговата хазяйка се беше ангажирала да го събуди навреме и да го заведе насила дотам, ако се наложеше. Всичко това можеше да се направи. Изтощението на Уил прие формата на невероятно тромава скованост като дървен крак, поддържащ тялото. На „Силвър стрийт“ той напълни ведро от помпата, потопи блажено глава и я разтърси, докато водните капки не се посипаха като истински дъжд. И във всяка от тях Уил виждаше лице.

И тогава си спомни къде е трябвало да бъде снощи.

Вечерята още стоеше на масата. Изглеждаше недокосната — освен че в един момент Изабел беше чегъртала с нож в кръгчето сирене, беше издълбала дупки за очите и усмивка като на череп. Една преситена муха дремеше върху гърдите на тлъстия петел.

След като го пусна да влезе, Изабел се наведе към камината и се свлече на колене пред нея, далеч от Уил. Босите й ходила бяха розови и деликатно набраздени.

— Има вино, ако искаш — каза тя с метален глас. — Не е отровно.

Той вдигна чашата.

— Е, в известен смисъл е.

— Защо идваш сега? Какъв е смисълът да идваш сега?

— За да обясня какво се случи. Но в края на краищата, Изабел…

— В края на краищата това трябваше да е нашата последна вечеря, да. Аз сериозно я мислех за такава и щеше да е такава. Но пък ти избра да скъсаме с обида. — Очите й пламтяха в меко виолетово, чезнещо в яростта. — Накара ме да се чувствам безполезна, докато седях тук, господин Уилям, накара ме да повярвам, че не заслужавам да съществувам и че искаш да го разбера.

— Нищо подобно не съм имал предвид. Боже мой, за какъв ме мислиш? Помагах на един приятел.

Тя се позасмя, олюлявайки се назад.

— Цяла нощ? О, жалък глупако. Помагал си на приятел, как не, и то цяла нощ.

— На Матю — накратко каза той.

Тя се облещи и зъбите й почнаха да се разделят и да проблясват, сякаш се канеше да захапе голите кокали на разказа, да изсмуче костния им мозък.

— И това — каза най-после Изабел, ставайки — ще смекчи обидата, мислиш ли? Вместо да я утежни стократно? Нищо ли не знаеш за мен, Уил, или за себе си? Матю. Матю. — Тя изплю името с усмивка. — Не знаеш ли, че и от него ще се умориш, щом веднъж изчукаш задника на хлапето?

Той се обърна и пипнешком потърси дръжката на вратата, но тя сякаш беше изчезнала в черна мъгла заедно с всичко твърдо, с всичко, което имаше измерения.

— Тогава край. Каза достатъчно.

— Не. Само истината. Щом веднъж получиш, каквото си искал, вече не го искаш: съвсем обичайно за човек, воден от пениса си, но при теб, Уил, отива по-далеч, като болест е. Можеш трайно да обичаш мъртвите или някоя мечта, или ангел, но ние, бедните простосмъртни, стъпили на земята, нямаме шанс с теб. Чудя се не трябва ли да кажа на твоето момче момиче как правиш на мен това, което тайно искаш да направиш на него? Ще е забавно. Разбулващо. Но не, мен не ме интересуват твоите сдъвкани трохи. Махай се.

— О, ще се махна. Играта ти приключи, нали? Доколкото разбирам. Истина е, не познавам себе си. Само знам, че в живота си имах повече късмет, отколкото знание какво да правя с него. — Той намери дръжката, отвори вратата: стори му се огромна, тежка, сякаш направена от бронз. — Що се отнася до теб, не знам как можеш да върнеш обратно брат си, Изабел. Но не по този начин. Не с мен и се моля на Господ — с никой друг. Това са живецът и същността на злото, то отнема. — Неговият последен поглед към нея беше мрачен, решителен и недвусмислен насред утрото. — Само отнема.

Сякаш целият свят отиваше с Ан в Лондон. Хората изпълваха пътищата на юг, на групи и върволици, на коне, мулета и магарета, натоварени с вързопи и кошове, покрити със зебло, изпоцапани, а тук-там се виждаше по някоя нова карета, която се тресеше, заседнала, килната, подобна на бръмбар във варовитите коловози.

Беше заради коронацията на новия крал, разбира се, и заради онова, което можеше да се потърси и изпроси, сграбчи и вземе — благоразположение, служба, влияние. Така че нейното извинение да тръгне от Стратфорд, дадено на „Хенли стрийт“ пред девера й Ричард и мъдро кимащата й свекърва с гущерови клепачи, звучеше напълно логично. Що се отнася до решението й да пътува само с Андрю, дългоносия невъзмутим прислужник, Ан можеше упорито да настоява заради положението си. Коя беше тя: госпожа Шекспир, съпруга на състоятелен мъж, който играеше пред кралския двор. И Ан носеше тази оценка с високо вдигната глава.

И все пак за себе си знаеше, че това е лъжа, измама и противопоставяне, докато яздеше с другите на юг под подгизналото небе. Правеше го поради най-дребните, най-стеснените, най-личните причини, които не биха имали смисъл за никой друг и бяха трудноразбираеми дори за самата нея. Целта на спътниците й имаше огромна значимост, оградена с ровове, отмерена в акри и ипотекирана, простираща се до хоризонта на семейното бъдеще. Нейната беше маргаритка в ливада. Ан искаше да запази цветето непокътнато, то беше нейното чувство към съпруга й и онова, което означаваше за нея и за Уил, за двамата: как трябва да има този златен център, тези бели лъчи. Тя мислеше не за рицарски звания, а за едни подарени ръкавици, зелен балдахин, люлка от съкровени дни, засмян поглед над скала с цвят на масло, стая през лятото, залитащо бебе, водено за ръката от смаяна майка към смаян баща, устни, обърнати и поднесени насън, изопнатия страх от нечия болест и желанието да я поеме върху себе си: за късно научената, никога ненаучена истина за любовта.

За късмет никой не я забелязваше. На Ан не й харесваше да оглежда подробно. Е, госпожо, накъде отивате и защо? Да преценя живота си. Да видя струва ли си да го живея.

И през цялото време, докато яздеше по прашния неравен път, с мухите, подлудяващи конските уши, сякаш конят и мухата са били обявени за врагове още от сътворението, Ан имаше странното чувство или убеждение, че Уил знае, че тя идва. В края на този набразден път, където небето се обагряше в пурпур, беше той: и някак излъчваше нещо от себе си.

Хората по пътя й, в кръчмите. Той трябва да ги е създал. Светът като измислица на Уил — ами, това изглеждаше изкусително вероятно, да. Как иначе ще го има този широкоплещест, наперен капитан с ръце като наденици, който се оплаква от бирата? „Гостилничарю, ако искаш да хванеш птица като мен, трябва да намажеш клончето с нещо по-силничко, иначе ще отлетя при твоя побратим, следващия кръчмар по пътя. Аз съм мъж с необятен, щедър дух, който трябва да се носи по вълна от тъмна, замайваща бира, имай го предвид, а не да се свивам в напръстника на префърцунено лигавене и да се задоволявам с изцедено от пелените на болнаво бебе…“ Беше добродушен обаче: поздрави Ан от другия край на помещението, смеейки се над себе си, смеейки се пред очевидната безсрамна невъзможност на своето съществуване. Уил трябва да го е създал, да е създал и онова, което го определяше; както и двойката, с която Ан се наложи да сподели масата на вечеря, брат и сестра, съдейки по съответстващите красиви лица; тя — хладна, сияйна, той — нервно потръпващ, неопитен. Някаква препирня между тях. „Ако малко по-добре ме обичаше…“ — „Смяташ ли, че бих могла да те обичам по-добре? Ако е така, ти нищо не знаеш.“ — „По-добре, по-добре е друго качество, различно от повече. Да ме обичаш по-добре, значи, да се опитваш да разбереш чувството ми, а не да го съжаляваш.“ — „Никога не съм казвала, че те съжалявам, Едуард. Не и за нещо, извършено от теб. В случая съжалявам нея, а не теб.“ — „И това е обичта ти, така ли?“ — „Да, така: има обич, има и угаждане и понякога те може да се докосват, но не са едно и също.“

Това обясняваше много, тези хора, тези създания. Но щом Ан се настрои към тях, откри, че й действат потискащо: всички истории, които течаха наоколо й, безбройните планети, въртящи се около центъра на безброй личности. Необятна драма от безброй действия и безчет роли и нямаше изход от нея.

А тя, каква беше тя, ако не кралица? Глава на семейството, както каза Бартоломю. Кралица на скърбите и глупавите лични терзания, които пробягваха по лицето й точно както когато беше момиче. Кралица на ревността, тя лежеше, давейки се в почуда, върху прочистеното от бълхи легло, представяше си Уил в нечия прегръдка и онази, другата, почти доби очертания, докато Ан сънуваше, а после се събуди стресната, протягайки решително ръка. Какво правеше? Сякаш почувства или видя със слетите сетива на съня кинжал. Дали го отместваше настрана, или го присвояваше? Това — тя се надигна с олюляване — кръв ли беше? Разтвори балдахина на леглото, огледа ръката си на недоварената светлина преди зазоряване. Не, пот. Гореща. Това ли беше промяната в живота, от която Джудит Садлър се вайкаше и въпреки това копнееше за нея? Промяна в живота. Случваше се неизменно, сигурно, всяка сутрин. При това мензисът й беше дошъл миналата седмица. Никога не й беше създавал кой знае какви неприятности. Просто част от живота.

Повече не можа да заспи. Беше готова преди всички, нетърпелива за последния етап от пътуването до Лондон.

Претъпканият двор ярко блестеше и вонеше. Една гъска в кошница ожесточено крякаше.

Ан застана на подставката за качване на коня. И мен ли измисли, Уил? Затова ли се чувствам толкова несъстоятелна — сякаш кобилата може и да не ме усети върху седлото? Ти ли ме създаде… и може би ме остави недовършена?

Довърши ме тогава или ме заличи завинаги. Имам сълзи, но не знам как трябва да се използват все още.

— Ние няма ли да идваме с теб? — попита Агнес или по-скоро настоя да разбере.

„Не е типично за нея да е упорита и непреклонна“, помисли си Бен. Всъщност обаче беше. Той просто трябваше да се въоръжи с търпение.

— Едва ли ще ти е забавно, любов моя, както и на малките. Господин Котън[2] е учен: това е целият му живот. Събрал е библиотека, която според слуховете е най-голямата в кралството. Така че и мен кани в дома си като учен.

Трудно му е да потиска надуващата се гордост при тази мисъл, а и защо е нужно? Скромността беше за скромно надарените.

— Всички разговори там ще са за антични автори, за текстове и стихове, за философски трактати. За диханието и ефирния полет на поезията. Ти би се прозявала.

— Татко! — Дърпа го малкият Бенджамин със своята селска настойчивост. — Татко, може ли да кажа? Бих искал да видя тази огромна библиотека. Аз съм добър учен и книжовник, нали?

— Такъв си и един ден ще я видиш, обещавам ти — отвърна Бен, коленичейки, обгръщайки ръката на сина си в своята. Тя вече омекваше, побеляваше, със сигурност, не носеше следа от грубата червенина на зидарската длан. — Наистина, Агнес, ще ти бъде много скучно. Ще е мъжко събитие.

— Щом казваш. Единствено ми се иска да можеше да излезем от града, преди да са настанали горещини. Чумата пак се навърта.

— Е, не е пресякла реката. Ще припламне и ще угасне.

В представите си той вече се беше настанил в „Конингтън“, провинциалната къща на Робърт Котън в Хънтингдъншър, ровеше из книгите, дълбоко погълнат от беседите. Котън беше поканил и Уилям Камдън — изискана компания за дълъг симпозиум[3], блажена свобода за мисълта… И заедно със своя стар учител Бен щеше да бъде почетен гост, поет и знаменит драматург, поканен заради него самия. Усещаше сочния и сладък вкус, разливащ се по восъчната пита на ума.

— Стига да имаш намерение да се върнеш — каза Агнес.

Той взе ръката й и я целуна. Бяха живели разделени за малко, когато той се умори от натякванията й — или пък тя го беше изхвърлила, тълкувайте го, както желаете. Работата е там, че накрая Агнес го беше помолила да се върне: беше застанала, бледа и изпълнена с копнеж, пред прага на майка му. Знаеше колко лесно му беше отново да стане ерген. Прекалено лесно.

— Ти — каза Бен — и тези сладурчета — гальовната глава на Бенджамин го буташе по ръката — знаете, че имате цялото ми сърце.

— Знам — отвърна жена му и добави с плаха усмивка: — Такова, каквото е.

Ан намери стая в „Бел Ин“ на „Картър Лейн“. Беше пълно, но се поразреди, след като тя остави потресаващо количество пари. Кръчмарят беше безочлив. Точно сега в Лондон, изглежда, всички бяха придобили суровата решимост да спечелят.

Известно време Ан седя на леглото, прегърнала себе си. Удържаше се цяла. Като препълнен сандък, пристегнат със здрави закопчалки, чиято кожа изтъняваше и се прокъсваше. Лондон. Тежък мирис на презряло, светлината — победена и потисната от битката с пушека и редиците широкоплещести покриви, допълнителна полуналудничава пронизителност на кучешкия лай. Никога не беше допускала, че ще се върне тук, никога не беше допускала, че този град пак ще владее мислите и чувствата й, след като беше й отнел Хамнет.

Но, разбира се, не й го беше отнел Лондон, нито пък Уил, нито решенията на Уил, нито нейните решения. Сега виждаше това и седеше самотна и отчуждена. Смъртта на сина й не беше целенасочено развитие на драматургичен сюжет. Беше просто смърт, безвъзвратна и недвусмислена. С нея умираш и ти или продължаваш да живееш.

Беше донесла хляб и сирене, увити в ленена кърпа, и се насили да хапне, тъпчейки се като злоядо дете. Уил е в този град и не знае, че съм тук. Ами ако се сблъска с мен на улицата? „А, Уил, как си…“ Ан блъвна натрошен смях. Може би ще реши, че ме е измислил. А може би не. Не мога точно да си спомня времето преди него, преди разцепеното от светкавица дърво и нероденото теле, преди очите му да ме приковат. Като някой от онези сънища, които не си сигурна дали си сънувала, нощно петно в ума ти на дневна светлина, спомен за спомен, изгубващ се в безкрая.

Едмънд беше на квартира в дома на Джон Хемингс, приятел и партньор на Уил. Ако Ан се появеше там, можеше да кажат на Уил. Трябваше да прати Андрю да доведе Едмънд. Как да намери къщата? „Питай, каза му тя, просто питай.“ Като си спомни първоначалния си страх от Лондон, стана сприхава. „Няма да те изядат.“ Ах, но дали? Все още очакваше донякъде това място да започне да стиска градските си зъби около нея, дъвчейки. Ястието ми, казва Съдбата, най-после.

Едмънд пристигна, безкрайно оживен и учуден.

— Но аз не знаех, нямах представа, че идваш! Уил нищо не ми каза. Къде е той?

— Уил не знае, че съм тук. — Застанаха лице в лице. Едмънд първи извърна очи. — Едмънд, твоето писмо ме доведе тук.

— Сама? Не биваше да го правиш.

— Взех Андрю.

Едмънд поклати глава. Беше добил, помисли си тя, онази лондонска жълтеникавост, сякаш най-добре можеше да го видиш на светлина от свещ.

— Имам предвид, че не трябваше да идваш така.

— Защо? По-добре е да не знам ли?

— Казах ти, писах ти, няма какво да знаеш.

Той подскочи буйно, щом Ан го хвана за ръката, сякаш го беше изгорила.

— Излъга. Лъжеш и сега. Мисля, че знам защо: има общо с обичта към Уил и към мен и как си ни представяш. Знам, трябваше да остана вкъщи и да преброя благословиите си, да живея доволно в неведение, както много жени биха направили. Мисли за кесията и за късмета си, поощрявай мира… Но аз нямам мира, братко, и без съмнение сама съм си виновна, но това е положението. Така съм устроена аз. Така си устроен и ти. То те доведе тук, нали?

Той още не искаше или не можеше да я погледне, но кимна; пръстите му не помръдваха, сплетени в нейните.

— Е, в такъв случай, покажи ми, Едмънд. Заведи ме при нея. Направи ми тази услуга.

— Единственото, което знам, е, че той идва тук. Това се знае. Посещава това място. Но какво означава само по себе си? Нищо. Там живее някаква жена, французойка, но какво от това?

Думите му изскачаха на пресекулки, сякаш хълцаше или хлипаше, макар изражението му да беше хладно и спокойно, леко раздразнено. Но от друга страна, сега той беше актьор.

Ан стоеше в сенчестия пасаж, оглеждайки се наоколо, сякаш от камъните можеше да изскочи нещо познато. Имаше врата с портик като качулка на раковина. Горе имаше прозорец, леко открехнат. Струйки влага. Дремещ гълъб.

— Колко често?

— Не знам. Да речем… от време на време. Проследих го дотук, видях го да влиза. Само защото ти ми каза да го направя. Беше непоносимо. — Сега гласът му имаше сподавения пронизителен тон на огорчено, вилнеещо момче. — Не са ги виждали заедно, никога, доколкото разбрах, така че не е въпрос…

— Да е очебийно заедно с любовницата си.

— Не знам какво става. Не искам да знам. Можеш ли да го разбереш?

Ан се опита да смекчи положението с полуусмивка.

— Едмънд, не ми се налага.

— Той ми е брат.

— И мой съпруг.

— Любовта… любовта изтърпява всичко…

— В мълчание?

Той преглътна, потри лице с дланите си.

— Какво смяташ да правиш?

Ах, големият въпрос. Ан не знаеше. Изглеждаше такава граница, предел и встъпване в мрака, каквато и самата смърт. Тя влезе под портика и вдигна ръка.

— Ще видим.

— Не — французойката поклати глава. У нея имаше някаква постоянно потискана прозявка като при човек, който остава до много късно през нощта и почти не си ляга да спи. — Не, още не мога напълно да схвана. Защо трябваше да идвате.

— По-добре да ви видя, отколкото да си ви представям вероятно — каза Ан. — Може ли да седна?

Французойката сви рамене. Хвана някакво ръкоделие и го задържа на светлината или на каквато светлина имаше там. Стаята, макар капаците на прозорците да бяха отворени, с нейните драперии, гоблени и натъпкани лъскави мебели, някак гасеше деня. Навън беше обед, но тук вътре — което и да е време.

— Той знае ли, че сте тук?

— Не.

— Находчиво от ваша страна.

— Не това очаквахте от жената на Уил?

Французойката се облегна назад и, изглежда, се замисли, почти безразлично, над въпроса.

— Всъщност не знам дали някога съм очаквала нещо. Вие бяхте просто… далечната съпруга. — Тъмните й очи профучаха през Ан. Въпреки приглушената светлина оставаше усещането, че жената вижда невероятно остро, че очите й мигновено пронизват като орлови. — На колко години сте?

— Навърших четирийсет и седем.

— Изглеждате по-млада.

Един милион пъти по-странно и фантастично, отколкото Ан си бе представяла тази среща: да седи с жената, с която Уил й беше изневерил, да получава, ако щете, комплименти от нея и да се чувства — боже, главата й щеше да се пръсне — малко неловко, че не може да върне комплимента, защото смяташе французойката за мургаво създание с груби черти въпреки тази нейна елегантна фигура…

— Той бие ли ви? — внезапно каза жената.

— Защо да го прави?

— О, все трябва да има нещо зад този поглед. Определено не можете да ми кажете, че сте обичана съпруга.

— Защо? Какво ще ви причини това?

Французойката стана и отиде до една маса със сребърна кана и бокали. Покривката върху масата беше поръбена и бродирана по начин, който Ан никога не беше виждала, среброто също беше необичайно гравирано. Всичко около нея беше така натруфено, дори прическата, дори изражението й, сякаш трябваше да прекарва живота си като произведение на изкуството. Това някак си дразнеше Ан; и раздразнението успяваше да съществува заедно с безумния, умопомрачаващ гняв, с болката и отказа й да повярва.

— Честно, не знам какво очаквате, идвайки тук, госпожо. Защо е необходимо, след като вече сте затвърдили своите подозрения? Да, имах вашия мъж в леглото си, доколкото си струваше. И какво от това? Трябва ли да беснеем и да се дърлим като две благоверни в нравоучителна комедия? — Тя жадно отпи. — Или сте дошли да предявите съпружеските си права и да ме предупредите да стоя надалеч? Ако е така, безсмислено е, няма нужда. Мислите, че съм някоя омайница, това ли си представяте? Такава, която примамва и съблазнява, хваща и оплита? — Тя се изкикоти смразяващо. — Скъпа моя, вярно е, захванах се, защото го харесвах. Но скоро разбрах, че се заблуждавам относно силата си. За него не бях нищо друго, освен удобство. Особняк е той, нали? — Блесналият поглед, който й отправи французойката в този момент, ужаси Ан, почти й се прииска да помоли за малко от виното. Представи си вкуса му — сложен, екзотичен, отвъд познатото за нея. — В онова, което иска. В онова, което не иска. Вероятно не разбирате това напълно. Боже, каква глупачка съм била да пропилея толкова време по него. Той ме получи, а после, след като ме получи, ми се насити. Познавате ли неговото момче момиче? Почитаният като светец Матю?

Ан поиска да отрече — вероятно, защото за първи път в презрително повдигнатата устна на французойката разпозна нещо от себе си. Но не можа да проговори; и някак жената като че ли я познаваше, знаеше истината за нея, неподвластно на времето, като майка или Бог.

— Разбира се, познавате Матю. Никога не престава да говори за него, нали? Би трябвало да знаете колко е привързан вашият мъж към това момче момиче. — Жената с трополене остави бокала: или леко пияна, или не чак толкова хладнокръвна, колкото изглеждаше. — Не сте на правилното място, госпожо. Не аз съм вашата съперница. — Вдигна очи към Ан и тя сякаш долови остър звук от черните им орбити като пукот от кремък. — Матю, момчето момиче и неговото повдигнато, свежо младежко дупе, ето къде насочва желанията си сега вашият мъж. И там би трябвало да го търсите. Бог да е с вас, ако имате такъв. — Сълзи… от този кремък? Разбира се, че не. — И ме оставете на мира завинаги.

В „Конингтън“, провинциалното имение на Робърт Котън, Бен се разхожда под ръка с господин Уилям Камдън из градината лабиринт. Пътечки от чакъл примамват и глезят ходилата; по нежния ветрец от низината се носят здравословни, наситени с мирис на билки повеи.

Прекарал деня сред колекциите на своя благороден домакин, още се удивлява.

— Ах, този Нений[4]. Но пък, Historia Ecclesiastica[5], видя ли я? Ами „Проповедите“ на Елфрик[6]? Трябва, трябва да го помоля да ги докосна още веднъж утре. Ами изрисуваните евангелия. Карат човек да се замисли, ако това е оцеляло и запазено, какво ли може да е изгубено?

— Огромно дело наистина. Обираме само трохите от велико пиршество.

— Това ни напомня за собствената ни отговорност към идните поколения, че цветът на нашата литература не бива да се изгуби по същия начин. С най-голямо внимание ще надзиравам отпечатването на всичките ми произведения.

— Ах, а дали ще ги сложат на рафта до Бийд и Нений? — пита Камдън с едва доловима усмивка.

— Няма да се изчервя, ако ги видя там — оживено отвръща Бен. — Но не, до Спенсър, Марлоу, Шекспир. Или, да кажем, точно над тях. И трябва грижливо да се пазят. Дали кралят е дружелюбно настроен към подобна колекция, как смятате?

— Вярвам, че на това се надява господин Котън. Покойната кралица изпитваше страх от старинните ръкописи, защото имат склонност да изваждат прецеденти и да се месят в политиката. Но Негово шотландско Величество е високообразован учен, а нали знаете, господин Котън произхожда от знаменития род на Брус[7]?

— Не го е споменавал повече от дузина пъти. — Бен прихва. — И аз го уважавам не по-малко заради това. Трябва да събере цялата си библиотека на едно място обаче, а не да я разделя между „Конингтън“ и лондонския си дом.

— Вие къде бихте я поместили?

— В Лондон. Тук е красиво, възхитително, изискано, колкото и в „Алторп“. Но провинцията е място за размишление. Градът е мястото за действия върху размишлението. Не бих могъл да ги отлагам твърде дълго.

Не, той е гражданин по душа и го знае. Тук получава наслада и удоволствие, но такова ще бъде и завръщането след няколко седмици в разгулния чумен Лондон с всичките му игри и сенки, в театъра и извън него. Това вероятно е най-върховното блаженство — да се радваш на настоящето и едновременно да гледаш с нетърпение към онова, което предстои, без разногласия със себе си, без да те разяждат безплодни съжаления или тъмна вина. Такава беше моралната уравновесеност на странните автори; и в злачния пейзаж, заобикалящ симетричната къща, в която изискан домакин поднася добродетелна храна, преглъщана с големи дози предписания, той вижда скромно подобие на сцена от класическата древност. Помага, а и той също е участник.

Господин Котън поддържа отлична изба и така, както на библиотеката, Бен й отдава пълна почит с нейните бюстове на цезари, увенчаващи всеки сандък. Не помни да си е лягал да спи, но пък рядко изобщо помни този момент — часът на оттеглянето за него е също толкова окултен и мистериозен, колкото и раждането му. Знаеш, че трябва да се е случило, защото ето те тук. Ето го тук, събуждащ се в странно легло с остра нужда да пикае и без да е сигурен къде може да го направи.

Провинциална къща. Хънтингдъншър. Библиотека. Умът му тромаво ги сглобява едно с друго, докато той скоква по нощна риза, отчаян. Поставили ли са гърне? Къде? Трябваше да отбележи тези неща, преди да заспи. Просветващият правоъгълник значи прозорец. Бен пипнешком го отваря, качва се и се облекчава в нощта.

Чувства лекота, но всъщност не: събуди го нещо друго, освен мехура му, и още го дърпа и не му дава мира. Нещо, което той направи. Потъва в леглото и разпитва изтъняващия мрак. Махни се от мен. Това беше. Малкият Бенджамин до него, а той работи на бюрото си. Малките пръстчета го дърпаха за ръкава, докато Бен се бореше с непокорните демони на съчиняването. Татко, татко! А той се отърси от него и изръмжа: Махни се от мен, тогава горкото мъниче си тръгна с увесена глава. Не искаше да се дразни, да ръмжи: просто писането, съчиняването е толкова сериозна работа, дори и когато създаваш комедия, пак е много сериозно и той се заема с необходимата тежест, а концентрацията му толкова лесно се нарушава… И все пак — срамота. Ще се реваншира на момчето. Останките от илюзиите на съня го напускат и той осъзнава или си спомня: това беше сън.

Да, плувнал в пот и без съмнение, хъркащ, той беше сънувал, че отблъсква сина си точно по този начин. Толкова ярко — каквито, разбира се, са повечето сънища. И без никаква връзка с реалността, със сигурност. Мляскайки с пресъхнали устни, той се съветва с паметта си, бързо преглежда съдържанието й. Не, Бен обича момчето до степен на идолопоклонничество и въпреки че винаги раздава необходимата справедливост, никога не е губил търпение със своя Бенджамин, проявявайки раздразнение. Сигурно… Нека тогава му напомня никога да не постъпва така.

Бен отново заспива.

И се събужда за още един ден, който си струва да се вкуси с наслада и с намерението да потърси несъответствията в превода на Алфред на Орозиевата Historia Universalis[8]. Още една разходка с господин Камдън в утринната хладина: разговор за колекциите на техния домакин, за основаване на национална библиотека, на академия. Да, академия, тук Бен е ожесточено нетърпелив: академия, която да опитоми буйния английски език, да даде на неговите своеволни, нечистокръвни навици стандарт и цел.

А после се връща в къщата и прислужникът, който поглежда навън, го чака: писмо.

От Агнес, Бен веднага разпознава почерка. Веща е в краснописа, макар и непредвидима в правописа, каквито са прекалено много хора, дори и образованите. Уил Шекспир е един от тях, кара думите да се нагаждат в ръката според настроението му. Академия, ето какво е нужно. За да определя и да внесе чистота. Защо треперят ръцете му? Вероятно заради снощи, прекалено много хубаво вино, а също и защото двамата с Агнес не си пишат много често писма; бракът им не е такъв. Трябва да се е случило нещо изключително, за да го направи. Изключително събитие.

Има храна, сервирана на масата в голямата зала. Щедър и практичен обичай на господин Котън — хапни нещичко, когато ти се прииска, докато изучаваш произведенията. Господин Камдън след бегъл поглед към изражението на Бен пристъпва и изрязва едно-две тънки парчета месо от подноса. Оставя ги и се връща, крачейки бавно като гларус, с въпросително и мило изражение, както когато Бен седеше пред него в Уестминстърското училище и копнееше да узнае още и още.

Но това… това трябва да е краят на знанието. Бен стисва хрущящото писмо и призовава философията, бързо преброжда своя свят от широки познания и не намира нищо. Нищо полезно. Великият Бог.

Него най-вече.

— Приятелю мой! — Господин Камдън докосва рамото му. — Приятелю, какво има?

Какво има? Ужасна несправедливост, крещяща несправедливост, отсъдена за него — как е могло? — точно когато започва да трупа наградите за таланта и усърдието и е на път да стане най-начетеният човек в Англия… Бен се задъхва. Овладява се.

— Синът ми… — Думите попарват езика сега, след като вече няма син. — Заразил се е с чумата…

Господин Камдън стисва ръката му: щеше ли да падне? Вероятно.

Написаното от Агнес беше, първо: „страданията му не бяха големи“, а после зачеркнала големи и заменила с продължителни. „Страданията му не бяха продължителни, благодаря на Бога.“ О, издайнически поправки. Това е текст отвъд тълкуванията. Бен се чува да простенва. Господин Камдън го отвежда до един стол.

— Седнете, седнете. Добър ми приятелю, нямам думи. Дали…

— Отишъл си е. Починал е във вторник през нощта. Станало бързо, нямало време да ме извикат. — Бен вижда, че вдига ръцете си. — Какво повече?

— Господ да се смили над душата му. Изпийте това. Имате нужда заради шока. Нямало е как да предположите…

— Не. — Той вижда печалното, безнадеждно изражение на Агнес, угнетена от лятото: само да можехме да излезем от града… — Не. Шок, но не изцяло. Имах видение снощи. Зърнах го. Моят Бенджамин. Не малък, какъвто е, а пораснал, какъвто ще се яви пред Божия съд, и на челото му имаше ален кръст. — Сънувал ли беше това? Със сигурност, защото сега му се явява много ярко и има повече смисъл от предишния сън; този определено идва от по-дълбоки извори на пророческото въображение и някак си е по-поносимо да мислиш за него… — Какво би могъл да значи? Че Бог е белязал момчето ми, за да ме накаже? Да ми напомни за него? Какво?

— Подобни неща са недостъпни за нас. Видението, ако е било видение. Понякога умът се отклонява не по волята ни, изработва свои собствени способи. Провидението не може да бъде поставяно под въпрос, Бен. Накрая ще получим своя отговор изцяло. Дано намерите утеха, приятелю. Знам, че болката е мъчителна…

Господин Камдън е мил, господин Котън — също, когато Бен отива при тях. Той не ще пожелае да остане, той ще иска да се прибере у дома веднага, естествено… Но Бен не е сигурен: трудно му е да застане лице в лице с перспективата пак да влезе в онзи дом и Бенджамин да го няма там. Не, не, не се понася. И той се оттегля в стаята си за дълго време нито утешен, нито философски настроен. Нито дори християнин в най-болезнената своя скръб. (И да влезе в онзи дом, означава да погледне Агнес в очите. Не, не.) Небесното видение го преследва, става все по-въздействащо, докато накрая почти припокрива реалността: малкият Бенджамин, умиращ от чума, в болка и страх. Видението е съвършено и укоряващо, какъвто е погледът и на самия Спасител. Виж престъплението си, Бен Джонсън.

Най-после, задъхан, полусляп, той сяда с перо и мастило и се приготвя да пише отговор на Агнес. Няма смисъл да се втурва обратно към вкъщи, в този болезнен празен дом. Само няколко думи, няколко думи от сърцето, които да облекчат малко общата им рана от скръбта. Но нищо не излиза. Нищо, което да не приканва ужасни, проливни отговори от небето на възмездието. Най-после перото му се задвижва. Римата тихо напява мелодия, разумът надява здравата броня на стихотворната стъпка. Дъхът му престава да е насечен и свистящ. Форма от бурята.

Сбогом, о, безценно на сърцето ми дете и радост.

Грях беше прекалената надежда за теб, любимо чедо.

Обляга се назад. Ще бъде дълъг процес, защото съчиняването не му се удава с лекота. Ще бъде дълъг процес да намери обратно пътя си към живота; но момчето на зидаря на тухли не е дошло чак дотук за нищо, със сигурност, и няма да бъде сразено дори със загуба като тази. Почивай в мир злачен. Не, стихът се къдри прекалено много. Почивай в мир ласкав, по-добре. Ласкав е дума, замъглена от сълза, каквато е тази. Някъде от сърцето си Бен изтръгва благодарност, за това: о, житейски опит, великият, истински баща на изкуството.

— Казах ти най-добре да не го правиш. — Едмънд бързаше до нея край „Сейнт Мери Алдърманбъри“. — Сега доволна ли си?

Ан спря за момент. Прикова поглед в него.

— Доволна? Братко, как доволна, моля те, кажи ми.

— Видяла си я. Е, видя ли я? Говори ли с нея?

— Да. Говорих с нея, а после…

— А после няма никаква полза със сигурност.

— Ти знаеш много малко, Едмънд. Дори и за собствения си брат.

Известно количество случайна жестокост като че ли нямаше значение в този свят, в която е царица и закон.

— Знам, че изобщо не е имал намерение да те наскърбява.

Тя продължи да бърза. Не усещаше нищо спешно обаче; сякаш напредваше, плъзгайки се през наблъсканите улици.

— Откъде знаеш?

— Защото не би могъл, не и ако е бил с всичкия си.

— Това е пожелание, не мислене.

И е твърде близо до собственото си обичайно мислене: отмести дружелюбната му ръка по-далеч от себе си.

— Къде отиваш?

— В квартирата на Уил. „Силвър стрийт“, тя е северно от „Чийпсайд“, нали?

Странно, защото сега страхът от Лондон беше се смъкнал от нея. С нови очи виждаше безкрайния блясък на ромбовидните стъкла, гората от висящи табели, небесните нанизи на прането, тежкоподвижните карети, буретата, стълбите и олюляващите се кули от кошници. Почувства, че притежава този град, както го притежаваха другите хора, обути с налъми, гръмко ругаещи, блъскащи в стената, с лица, загледани в далечни дела.

— Ще дойда с теб — каза Едмънд.

Нямаше значение, освен ако го извадеше от заблудите, както извади нея: определено нямаше да го съсипе така, както би съсипало нея.

— Не знам какво е казала жената — продължи Едмънд — но ми се иска да можеше да го сметнеш за едно нищо. Ако е говорила дръзко, безочливо, помни, че тя наистина е нищо за теб и искрено вярвам, че за Уил също…

— Тя? — Ан довлече мислите си обратно. — О, боже, да. Тя е нищо. Не е това вече.

Какво ли е да имаш тази енергия през цялото време, тази сила. Чувстваше се така, сякаш дълго време се е възстановявала, че е била на лека диета в живота, надзъртайки над покривалата на затъмнения ден. Пред нея две кучета без намордници се нападаха едно друго, въртейки се в кръг. Тъмнокож човек крепеше подставка с керемиди на огромното си рамо.

— Какво имаш предвид? Не е това, а какво тогава? Ан, спри.

— Защо? Ако спра, тогава какво ще правя, братко? Да го обмисля? Приключих с обмислянето.

— Само питам… какво може да излезе от това? Огромен скандал, а после… какво? Да живеете разделени?

Тя нищо не каза. Ние това го правим, но има различни начини да сме разделени. Въздухът захладняваше под буреносния облак, но горещината от стаите на французойката, изглежда, се беше прилепила за Ан като паяжина, усукана около метла.

— Сега накъде?

Той й показа. Мястото, когато тя стигна до него, беше изненадващо просто и порядъчно, далеч от театралните райони: градски къщи, наредени прилично една след друга, нямаше долнопробни кръчми или вертепи. Още едно от многото лица на Уил може би. Имах го в леглото си. А ти имаше ли го, или имаше само сянка от него? Тя би могла да ме пита същото. О, ако той може да лапне по тази самосъздаваща се жена паяк с нейната разрошена коса и бродерии, тогава просто е като всеки друг мъж, а с това може да се живее.

Но не мога да съществувам с това, което тя каза, ако трябва да се изправя очи в очи с него. Не защото е много по-противно или цинично, а защото зад него трябва да има толкова продължителна, дълбока лъжа.

В къщата на „Силвър стрийт“ една хубава и вежлива дребна жена поздрави Едмънд и погледна с боязлив интерес към Ан. Тя отвърна, промърморвайки, с добър ден. Нека бъдем самата любезност. Уютна приемна, тясно стълбище. Да, господин Шекспир си е вкъщи, но има компания, мисля…

Нагоре по стълбите пред Едмънд, добре смазана врата, не проскърца, като я отвори към стаите на Уил, разкривайки го седнал на табуретка до тясно легло: заето, на възглавницата руса мъжка глава. Уил вдигна поглед от своя размисъл, дълбок размисъл, щом Ан пристъпи вътре, видя, обърна се, побягна.

Как го откри Уил: заради тази руса коса.

Кръчмата не беше по обичайния му маршрут, но откакто се беше освободил от Изабел, се стремеше да промени посоките си, гледайки на своята пристрастеност към нея като на болест, докосваща всичко. Да ходи по различни пътища, да яде различна храна. Кръчмата беше тясна, мрачна дупка в Саутуърк, просмукана от миризмата на дворовете за бой с мечки. Но тя не принадлежеше на периода му с нея, затова Уил влезе и там видя една руса глава и определено разположение на раменете, което пак му напомни за Джак Тауни, и докато свързваше всички тези неща и чакаше питието си, русата глава изведнъж изчезна от погледа му.

Настана суматоха. Уил си проби път с лакти до общото помещение, където беше потънала русата глава. Съдържателят удряше шамари и юмруци на Джак Тауни, който се валяше с превити колене на пода и се извиняваше. Беше се смъкнал на земята от стола си, явно, докато е казвал, че не може да си плати за вечерята; и кръчмарят изглеждаше готов да измъкне парите от него с шамари или поне да извлече удовлетворение от шамарите.

— Недейте, по-леко — каза някой. — Човекът е болен, жълт е като лютиче.

— Ако е болен, но и крадец, защо трябва аз да си патя? — извика съдържателят.

Точно тогава си проби път Уил, отвори кесията си и каза, че той ще се погрижи за човека.

Обви ръце около раменете на Джак Тауни и го вдигна. Джак премигна към него с раздразнение, после с удивление. Целият беше кожа и кости, целият — съсипана красота, късчета и проблясъци от онова, което би могъл да бъде: човек, с други думи.

Мъжът, който се беше застъпил за Джак, пак се обади:

— Изяде поднос с месо. После пребледня. Има чума, сър, доста чума. Помислете дали не е чума.

„И ако е?“ — помисли си Уил.

Той вдигна Джак.

Опитаха, но Джак се накланяше прекалено много, твърде слаб беше. Уил убеди един колар да ги откара до „Силвър стрийт“. Не, не е чума въпреки обилното потене и ломотене. Семейство Маунтджой не бяха там, на молитвено събрание може би. Той почти занесе Джак до горния етаж. Ръцете и пръстите му, провиснали, бяха дълги и деликатни, доколкото си спомняше.

Той сложи Джак Тауни на леглото, изхлузвайки обувките и жакета му абсолютно целенасочено. Джак вонеше. Рухна по гръб, а гърлото му приличаше на обелена бреза. „Винаги трябва да има един Джак Тауни“, помисли си Уил. В тъканта на живота е. Невинаги е даденост това да се случи и толкова: Джак да се появи отново. Проточилото се посещение, дългият поглед назад. Не можа да го изкаже на себе си, но си мислеше, че Марлоу би разбрал.

Дори се осмели да мисли, че Ан също би разбрала. Ан, която знаеше какво представлява животът. Която знаеше, че животът не е езера, а реки. Че днес е тежест, поклащаща се от веригата на всички други дни.

Джак заспа, събуди се, за да пие като обезумял, заспа и го обхвана треска, която накара Уил да доведе лекаря. После пак започна дългото седене край леглото. Чума? Не, мислеха, че не е. Но ако е така, беше важно да остане тук. Мислеше, че Ан би казала същото въпреки всичко; а беше важно какво мисли Ан.

Докато го владееше треската, Джак се помъчи да стане: почти излязъл от нея, той седна на ръба на леглото, стъпи с ходилата си, бели, окаяни, с издължени кости, на дъските, помоли за утеха, затова Уил седна до него и го прегърна.

— Истина ли е, Уил? — Гласът на Джак Тауни стържеше, тембърът му беше изчезнал. — Да не е… най-после?

— Не. Но беше наистина някога, някъде. Или ще бъде някъде, наум или насън. Или в плът вероятно.

— Да, вероятно. Това е случайната възможност. — Джак хвана ръката на Уил. Краката им се приближиха, неподвижни един към друг. — Пропуснахме и може би така е било писано.

— Все пак е истина, в смисъл че всичко, което е любов, е истинско.

— Обичах те повече, отколкото знаеш — каза Джак, отдръпвайки се, и легна. — Защото не се стремях да те обичам. Ти беше предназначен за нещо друго, сърце мое.

— За някого? — попита Уил. — Или за нещо.

Прегракнал, Джак се засмя на прага на съня.

— Ах, това си ти, старият любител на думите.

Уил бдеше над него по време на критичния период. Не беше чума: треска, предизвикана от глад и лишения. „Актьорският живот, мислеше си той, другата му страна.“ Надяваше се, че Едмънд няма да се отбие и да види.

Събуждайки се с дълбоки вдишвания, с пот, изсъхнала по лицето му, Джак се пресегна и стисна рамото на Уил, който седеше до леглото, в полусъзнание.

— Ти ме спаси. Заслужавам ли, Уил? Кажи ми.

— Спасението, спасението е всичко, сърце мое. Достатъчно пропилях.

Уил се хвърли да го изкаже — отвъд колебанието, отвъд недоверието. Доверието не се нуждаеше от твърда почва, доверието нямаше условия. Беше скок в тъмното. Беше необходимо като въздуха, да се възстанови всеки момент, иначе нямаше живот.

Тогава вратата се отвори и той вдигна очи, за да види нея, сякаш я беше създал от липсата — видя я за миг и тя изчезна.

Ан откри, че Едмънд я настигна доста лесно. Дотук с героичната сила. Беше тичала само две улици, бягаше на сляпо и плачеше, докато не й остана дъх и горящите й стъпала забавиха ход. Ръката на Едмънд я накара — тя се мяташе и съпротивляваше — да спре.

— Ан, за бога, луда ли си? От какво бягаш? — Хората ругаеха, свивайки се покрай тях, понеже дъждът се изливаше по вятъра с леко бучене. — От мъжа в стаята на Уил, така ли?

— Вие го наричате мъж, вие, играчите, така ли го наричате? Или момче момиче? — Тя се изтръгна от ръката му. — Това е Матю.

Лицето на Едмънд доби тъпо изражение от недоумение.

— Имаш предвид Матю Холингбери? — каза той най-после, мръщейки се. — Не, не е той. Защо, да му се не види… Матю е затънал в работа, играе в „Розата“. Видях го да отива на репетиция тази сутрин. Какво си помисли, за бога…?

Ан й позволи да се увие около нея. Змията на осъзнаването.

— Нищо. — Тя премигна, отмести се встрани заради една стара дама с колосана къдрава яка и куче на ръце — не някакво си кученце, а голямо добиче с виснали крака. Животът все те риташе с изненади в сгъвките на коленете. Такова беше усещането й за него. — Нищо не си помислих. Никога вече няма да си помисля нищо. Е, в края на краищата ти беше прав, Едмънд. — Тя затърси път през множеството. — Изобщо не трябваше да идвам тук.

— Не. Мисля, че вероятно така е било писано. Ела.

— Къде?

— При твоя съпруг.

Тя се издърпа от него.

— Не съпруг.

— Не? Промени нещо тогава. Определи. Нещо. Ще го направим, Ан. Иначе не е трябвало да живея.

— Госпожо Шекспир. Може би не ме помните. Срещнахме се много отдавна в Стратфорд. Да му се не види, Стратфорд! — Русият мъж беше смъкнал някакви дрехи около себе си и седеше в края на леглото на Уил. „Скучна, безлична квартира, помисли си Ан, доста чиста, но все пак. Място за работа.“ — Когато трупата на Нейно Величество дойде да играе преди години и ние останахме, за да отведем вашия съпруг надалеч към неговата… неговата красива съдба. Неговата втора красива съдба. — Русият мъж, Джак Тауни, се поклони, както седеше, умееше да прави това с голяма лекота. Носът му беше прекалено къс, скулите — прекалено широки; но у него имаше нещо. Ан не можеше да си го спомни и все пак чувстваше, че го познава. — И оттогава мощно преуспява, слава богу. Аз — по-малко. Обичахме се много в онези дни. — Тауни хвърли тъжен поглед на Уил, застанал сдържан, погълнат в себе си, чудновато висок, до вратата. — И да знаете, госпожо, че истинската любов, независимо от кой сорт, винаги устоява. Не говоря за съвършената любов, защото такава не съществува. — Тауни се усмихна криво. — Напоследък живях донякъде ограничено и Уил беше така добър да ми подаде ръката, която Съдбата толкова дълго не желаеше да ми протегне. — Той се покашля зад усмивката си. — Изобщо не се бойте от този звук, госпожо, той е последното скимтене на отстъпващия дявол. Треска, която имаше изгледи да ме довърши, ако Уил не ме беше прибрал в дома си, даде ми леглото си, доведе доктора и остана до мен да ме слуша — без съмнение — как ругая като кръчмарка в панаирен ден, нали?

Уил се усмихна.

— Нещо такова, но не чак толкова лошо, Джак.

Не този красив негов глас. Аз съм неподкупна към погледа му, но не и към гласа му — гласът, който лъже, който е използвал с нея в малката гореща стая на коварството. Бурята се разтресе в проливен дъжд зад прозореца.

— Слава богу, сега съм на път да оздравея — каза Тауни — и да ти се отплатя, приятелю, за добрината. О, да. Щом се установя, щом ми дадат да играя свястна роля, бъди сигурен, че всяко пени, всеки изгубен миг ще се възнагради…

Гласът му стихна. „Опитва да убеди себе си“, помисли си Ан.

Тя проговори.

— Страхувахте ли се от чума?

Обърна се към Тауни, гледайки поне в долната половина на лицето му; но всъщност проговаряше за първи път на Уил.

— Чувствах се толкова зле — каза Тауни — че щях да приветствам избавлението чрез нея, ако беше дошла.

— Но ако беше чума! — Очите на Ан блуждаеха навсякъде из стаята, освен върху мястото на Уил. — Тогава какво, ако беше чума?

Уил каза отчетливо:

— Каквото казва Джак.

Тя рискува бърз поглед към съпруга си. Очите му я поразиха като късче небе; но пък тя го обичаше или го беше обичала и подобни неща трябва да се очакват.

Джак Тауни стана, разкривайки високата си крехка фигура.

— Госпожо Шекспир, познавате ли — макар да се надявам, че не — усещането, че всичко, всичко е изгубено и пръст не можеш да повдигнеш, за да го оправиш?

Гърлото й беше сковано, но тя преодоля това.

— А вие?

— Да. О, да. А после — после, когато надеждата почва леко да се връща. Поусмихнат, той изпусна дълбока въздишка. Уил остана като сянка на вратата. — Кой може да го опише?

И така, кой трябва да отговори?

Въпреки протестите, те оставят Джак Тауни да се разполага в спалнята на „Силвър стрийт“, да проспи остатъците от треската си. Едмънд поема грижата за тях, тъй като и двамата не проявяват воля повече от овца на пазара.

Завежда ги в „Русалката“, уговаря помещение за вечеря, поръчва пилешко и ейл, казвайки, че и двамата имат нужда да хапнат. Храна, да, а после какво? И двамата стоят, вторачени в него като разбунтували се деца.

— Е, вече зависи от вас — казва Едмънд. — Не мога да направя повече от това.

На Ан й е мъчно за него: мъчно й е до небето.

— Едмънд, прости ми. Прости ми, че те въвлякох в проблема. Не биваше да постъпвам така.

Едмънд се вглежда в нея със скръстени ръце.

— Напротив, трябваше. Аз не съжалявам.

— Защо? — Горестна, сега тя е благодарна за възможността да се разяри и отстоява. — Мислиш, че сега можем да бъдем щастливи? Какво е това? Чародейка, спускаща се от облаците в края на представлението, за да оправи всичко? Не виждам такава. — Тя махва с ръка из стаичката с кафява ламперия. Голям поскърцващ ковчег навсякъде около тях, обзаведен с няколко калаени чинии и свещници. — Кой може да промени това? Не виждам никого, никого…

Тя усеща, че грачейки, повтаря това отново и отново и не си причинява нищо добро. Уил е жила мълчание съвсем наблизо. Ан вижда космите на китката му, потопената зелена клонка на кръвта, притисната в бялата книга на ръката.

— Заради истината — казва Уил. — Истината е най-добра.

О, сега ми даваш пространство и аз ще го използвам. Тя замахва към него.

— Истината, която нямаше да ми кажеш?

И вече се поглеждат един друг.

— Видяла си я — казва той, притихнал и готов. — Изабел? И затова си дошла в Лондон.

— Ти какво друго очакваш?

— Ами, нищо. В момента, в който влезе, разбрах.

— Не разкривай пред брат си — казва тя, искайки да защити Едмънд: да отклони някакво буйство, което пропуска да дойде, като детинската бъркотия на гръмотевицата, като отривистия сипещ се по прозореца дъжд. — Аз го подлъгах да те шпионира. Всичко беше измислено от мен. Недей да приписваш вина на него.

— Няма вина.

— У теб?

— У мен има голяма вина.

— Не биваше да го правя — проговаря Едмънд. — Не съм ничие оръдие, имам ум и сърце и всичко, което съм, дължа на вашия пример. Да, на вас двамата. У вас винаги съм виждал какво може да означава любовта и какви неща може да призовава от суровата материя на живота. Затова още вярвам, дори и всичко да се е объркало, сега и завинаги, надявам се само засега, но все пак никога няма да забравя какви бяхте двамата, сладостта, която съществуваше, примерът какъв може да е животът, когато се живее истински, всеки в другия точно на тази земя. — Той плаче, за него е непоносимо, кашля на пресекулки като куче. — Вечерята ви се приготвя. Яжте от нея и говорете помежду си, за бога. Аз ще тръгвам. Потърсете ме след един час. — Избърсвайки лице с опакото на ръката си, той ги поглежда навъсено. — И двамата имате обичта ми, каквото и да стане. Разделете я, разделете мен, мога да се раздвоя. Мога да го направя.

Едмънд излезе; остава само поскърцващата стая и те двамата в нея и доказателството за живот извън този момент вероятно като топлото гнездо на осите извън мазилката.

— Тя лошо ли се държа с теб? — казва Уил.

— Защо? Това ли очакваш от нея?

— Донякъде.

— Тя ми каза грамадна лъжа за теб и аз й повярвах.

— Няма големи лъжи за мен. Само малки и долни.

— И аз така мисля вече. Не знам дали това може да промени нещо. Бях там, Уил. В стаята, в която си бил с нея. Каза ми, че вече всичко е приключило.

— Така е.

— Но това никога не може да стане, със сигурност. Не и в душата. Не и в огромната празнина, която държим между нас.

Влиза прислужницата, застила покривка, връща се, носейки димящи подредени блюда. Прави рязко движение, тревожно, докато излиза: дали всичко е наред, ще бъде ли смъмрена? Ан и Уил отместват погледите си един в друг, за да я успокоят.

— Предадох те с Изабел. — Уил говори рязко, с някакъв мрачен възторг, сякаш се готви да пререже гърлото на възможността. — Ето на кое място стоим. Може ли да ни отведе някъде?

— Ако си ме предал, тогава трябва да знаеш, че сме квит, що се отнася до това. — Ан го казва първа; после се чуди доколко е истина; после осъзнава, че във всеки случай е било правилно да го каже; после търси неговия отговор. — Какво ще отвърнеш?

Той е актьор, свикнал да се нагажда към момента, никога не се запъва. И все пак опитай вкуса на тези солени очи.

— Боли. — Ах! Иска й се чувството да беше по-хубаво, като световете на насладата вместо глътка прокиснало. — Боли, но няма… няма да отхвърля болката.

Ан се усмихва или се озъбва, не може да направи разлика точно сега, наранявайки.

— Колко болка можеш да понесеш?

— Не знам. Но бих искал да опитам, каквото можеш да дадеш.

— Аз? — жадно простенва Ан. — Какво съм аз, Уил? Гледай, идвам тук, изпълнена с ярост и ревност, и искам да… да направя нещо, да разтърся света около себе си, а не мога, не мога дори да мразя, както бих желала, и това е, защото ти ме създаде, Уил. — Тя отблъсква протегнатите му ръце. — Мога да простя почти всичко, но не и това, защото след като веднъж ме създаде, аз станах твоя, принадлежа ти и не мога да го оскверня.

Отново го отблъсква, сякаш я обграждат оси или я заплашват медоносни пчели.

— Но ти създаде мен. — Той енергично настоява. Или го прави сериозно, или се залъгваш. Да поема тогава тези ръце, които искам, върху мен, това усещане за себе си, това надвесване на косата, главата и гласа. — Денят, в който се видяхме в Шотъри, беше началото на моето сътворение. Ти създаде Уил Шекспир, Ан. И без теб нямаше да има живот, а безформеното очертание на някакво подобие на живот, който никога нямаше да се случи.

Хубаво, да. Но тя живее в свят, в който хубавото не върши работа. Иска й се да беше обратното. Тя привлича сивото, хладното, недвусмисленото.

— Има, Уил, такова нещо като прекалено късно — казва Ан и рискува да го погледне в очите. Съзнава едничката сълза, скоростно прекосяваща бузата й, като някакво забързано миниатюрно същество.

— Мога само да те помоля да не вярваш в това — отвръща той. — Но ако вярваш, ще се съобразя. — Докато Уил отстъпва, Ан усеща смут в неговото спокойствие, смутът на решителен мъж, живеещ със своето решение. — Копнея да ми простиш, че ти измених. Направих го в егоистичен мрак и убедих себе си, че едва ли ще те е грижа. Никога не си имала по-малко от цялата ми любов.

— Ах, до какво води това?

Той кимва.

— Ти знаеш.

Изведнъж на устата й е да каже, че са изменили един на друг. Но да каже това, означава да приеме размяната на изцяло нова почва, такава, на която помирението е възможност. А Ан не може да тъпче там със сигурност. Почвата е нагорещена, серниста, нестабилна; светлината се променя като сто дни в един; трябва да си луда или храбра, или влюбена, за да навлезеш там. Ан вижда, че страхът е бил по-голяма част от нея, отколкото някога е подозирала.

Изведнъж той казва:

— Ако сме квит…

— Не говори за това.

— Ако сме квит, тогава може ли да не започваме нова игра?

— Игра или пиеса, кое? Каква пиеса е това, Уил? Нови дрехи за стария брак? Добре звучи, бих казала, че е хубаво заглавие за пиеса. И дали ще ме разсмее, или ще ме разплаче?

Уил сяда, уморено потривайки лице. Движенията му сякаш са точно на място, той никога не изглежда изключителен, правейки нещо.

— Ти ме познаваш — казва той с лека усмивка. — Смях или плач, вечно трябва да ги смесвам. Как дойде дотук съвсем сама?

— С Андрю. Просто го направих. Събрах кураж.

— Искам да почерпя мъжество от този кураж. Защото е означавал… ти не си ме захвърлила напълно.

— Можеш, ако искаш. Ти не разбираш страха.

— Аз? Моля те. — Той поклаща глава. — Дълбоко съм затънал в него, по-дълбоко няма как.

— Какъв страх?

— Да не изгубя. Да не изгубя, каквото имам и каквото правя. Едното идва от другото вероятно.

— Каквото правиш? Ти дори не ги печаташ.

Той сви рамене.

— Нека си опитат късмета.

— И с брака ни ли е същото? Предай го, да върви по дяволите, нека си опита късмета?

Сега тя тихо беснее, удря в гърдите му, несръчен рязък ритник в пищялите му. Мята се към другия край на стаята.

Не излиза от нея обаче. Заради онова, в което вярва, дори сега, в корените си. Заради онова, което видя и чу у Джак Тауни, горкото съсипано, някога красиво създание, което Ан може да види в представите си, какъвто е бил някога в представите на Уил по онова време и заради онова, което Джак разкри. Джак разкри нещо, но не всичко. Повече се разкри, когато светкавицата удари дървото и нейният живот удари този на Уил, когато Ан създаде Уил Шекспир, вярваш ли? Да, някак си. Никога не съм се съмнявала всъщност. Да, тя вярва в дързостта на края, във фалша на завършека. Да, Ан също никога не би печатала, ако пишеше.

Тя вярва в неспирното, в реката, а не в езерото. Всъщност не вярва, че има такова нещо като прекалено късно: това е смърт за убежденията й. Вярва във втория шанс. И в третия, и в четвъртия. Защото сме крехки, не сме направени от желязо, нямаме камъни в сърцето. Няма съвършена любов, както каза Тауни. А истинска, която устоява.

Той идва към нея от другия край на стаята, тя приближава неподвижна към него, очаквайки да го обгърне, както правят любовниците, както правят хората, само това. Прегръщат се, целуват се, притискат наведени, отчаяно щастливи глави в раменете и обгръщащите обятия на другия.

Вятърът спира да блъска по прозореца и дава път на чиста неподвижност, а заплашващата буря се оказва измама. Точно както със страстта, най-истинското нещо в нея е спокойствието, което следва.

[1] „Revengerʼs Tragedy“ — трагедия на отмъщението от якобинския период на английския театър, като цяло приписвана на Томас Мидълтън (1580–1627 г.). — Б.пр. ↑

[2] Робърт Котън (1570/1-1631 г.), първи баронет, английски любител на старини, основател на библиотеката „Котън“, надминала кралската колекция от ръкописи. — Б.пр. ↑

[3] Ʃʋμπóσιov (от старогр.) — означава и пиршество, и научна беседа. — Б.пр. ↑

[4] Нений или Немпий — монах, учен и историк от Уелс, вероятен автор на „История на бритите“, написана малко след 820 г. — Б.пр. ↑

[5] Historia ecclesiastica gentis Anglorum (лат.) — „Църковна история на английския народ“ от Достопочтения Бийд. Обхваща периода от управлението на Юлий Цезар приблизително до датата на завършването й около 731 г.; основно внимание в нея се отделя на конфликта между английското и келтското християнство. — Б.пр. ↑

[6] Елфрик от Ейншъм (955–1010 г.) — английски абат, автор на жития, проповеди, библейски коментари и др. — Б.пр. ↑

[7] Потомците на крал Робърт I Брус на Шотландия (1274–1329 г.), организатор на отбраната на страната в началния период на войните за независимост срещу Англия, основател на кралската династия Брус. — Б.пр. ↑

[8] Павел Орозий (ок. 385-ок. 418 г.) — иберийски късноантичен историк и християнски теолог. Предполагало се, че трудовете му са преведени на английски от крал Алфред Велики на Уесекс. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.